Деби Бедфорд
Любовен триумф

Превод от английски: Иван Масларов, 1994

chitanka.info

Първа глава

Всеки ден Линдзи Корнел влизаше запъхтяна на лекцията по английска литература с вида на човек, който знае, че в света става нещо чудесно. Деветнайсетгодишна, тя бе студентка втори курс в Южния методистки университет в Далас и животът — подреден, изпълнен с любов, й се струваше прекрасен.

Линдзи не забелязваше, че влезе ли в аулата, всички я проследяваха с поглед: момичетата й завиждаха за дрехите с класическа кройка и за лъскавите тъмносиви чорапи, момчетата се взираха прехласнати в лицето й, в сякаш безкрайните й крака, в тъничкото й кръстче. Тя не забелязваше най-вече Кендъл Алън, който седеше на четвъртата банка откъм вратата, точно зад Линдзи. Той направо затаяваше дъх, когато девойката се приближеше и сядаше така близо, само на сантиметри от него. Струваше му се толкова крехка и уязвима, сякаш бе от тънък порцелан. От седмици Кендъл търсеше случай да я заговори, да й помогне с отговора на някой зададен от преподавателя въпрос. Точно сега имаше страхотна нужда от приятел. Линдзи, с нейната ведра усмивка и дяволит поглед, не му излизаше от главата. Очите й — огромни, с цвят на кафе, бяха напръскани със златистозелени точици и той изпитваше чувството, че взре ли се в тях, ще съгледа вечността.

Когато се смееше, Линдзи приличаше на палава фея и Кендъл й бе измислил прякор — Слънчицето, защото по време на лекции виждаше само косата й, която грееше досущ като слънце. Гледаше като омагьосан как тя се спуска като буен водопад върху раменете й, сетне върху банката. Беше с цвят на тексаски мед и на него му идеше да я докосне, да си поиграе с меките й като свила къдрици, да ги подръпне.

Най-после се отвори случай да се сприятелят — стана нещо, от което Кендъл се изненада, а Линдзи се притесни. Д-р Бодкин четеше лекция върху „Сън в лятна нощ“. Преподавателят говореше много интересно за сюжета в пиесата на Шекспир и Линдзи толкова се улиса, че забрави да записва. Това бе една от любимите й творби, а д-р Бодкин анализираше значението на пасажи и символи, за които девойката никога не се бе замисляла. Бе така погълната от лекцията, че без да иска, сложи ръка върху кошничката под седалката, където слагаше учебниците си. Развеселен, Кендъл погледна надолу. По време на тези дълги отегчителни лекции имаше навика да си подпира краката върху кошничката на предната банка. Линдзи дори не подозираше, че се е вкопчила в маратонките му.

Кендъл не знаеше какво да прави. Дни наред беше репетирал какво ще й каже, как ще я погледне в засмените очи. Бе намислил да й рече: „Хубава си. Искаш ли да сме приятели?“. Тъкмо да изстреля тези думи, когато Линдзи се наведе да си вземе тетрадката и изведнъж видя, че е хванала лявата маратонка на Кендъл.

— Ох, и аз ги правя едни! — възкликна тя малко пискливо. — Извинявай.

Извърна се с лице към него. Беше поруменяла, усмихваше му се гузно с блеснали очи. Думите, които Кендъл смяташе да й каже, сякаш се изпариха и вместо тях той изтърси ни в клин, ни в ръкав:

— Май харесваш краката ми.

Звънкият й смях огласи аулата. Линдзи се наведе към Кендъл, сякаш се канеше да му довери някаква тъжна забранена тайна.

— Нямам навика да си играя с краката на хората — прошепна му. — Извинявай, ако съм обезпокоила маратонките ти.

Очите й пламтяха, блестяха като елмази. Кой знае как, момичето успяваше да е дяволито и същевременно умислено. Кендъл се отчая. Бе пропилял невероятния шанс да направи впечатление на Линдзи и да се сприятели с нея. Сега тя щеше да си тръгне с убеждението, че момчето с маратонките зад нея е лудият на студентското градче.

Случката развесели Линдзи и това й бе добре дошло. През първите месеци в университета бе учила до припадък. Не че й се налагаше да зубри за добрите оценки, с които другите толкова се гордееха. Просто това й бе нещо като параван. Тя нямаше никакво желание да ходи със състудентите си в пицарията, колкото да минава времето. Беше й чуждо да води празни разговори, да се усмихва и кикоти.

Цял живот бе възпитавана да се държи като възрастна. Знаеше какво да каже на преподавателите си, как да разговаря с изявените в професията си хора, с които я запознаваха, и с наставниците измежду приятелите на баща си. Появеше ли се на някой прием, даван от губернатора на Тексас, или на парти, на което биваше представяна най-новата модна колекция памучни облекла, Линдзи приличаше на принцеса, която поздравява поданиците си — толкова достолепно и гордо се държеше. Не знаеше обаче какво да каже на връстниците си, с които се срещаше всеки ден и с които би трябвало да споделя проблемите и чувствата си, да се шегува. Случеше ли се някой от тях да я заговори, тя вече не бе принцеса и губеше цялото си самообладание. Не бе в състояние да мечтае и да се смее с колегите от курса просто защото не бе наясно за какво мечтаят те. Ето защо се затваряше в черупката си и наблюдаваше отстрани живота в студентското градче, където сякаш никой не я забелязваше. До деня, в който сграбчи маратонките на Кендъл Алън.

Той бе първият човек, с когото разговаряше, откакто следваше в университета. Беше смутена, но момчето се държа приятелски с нея. Когато се обърна да му се извини, то я попита дали харесва краката му. И таз добра, да изтърси такава смехория! Линдзи избухна в смях само при спомена за случката. Беше на седмото небе. Слънцето блещукаше на хоризонта, светът сякаш бе изпълнен с милион чудеса. Момичето тръгна към паркинга, където бе оставило колата си. Чувстваше се освежено и ободрено, и то само от една ненадейна приятелска усмивка и от чифт маратонки, пъхнати под банката.

След два дена пак имаха лекция по английска литература и Линдзи реши да се усмихне и да поздрави момчето с маратонките. То бе доста изненадано от усмивката й и Линдзи се подразни от реакцията му. Предната вечер си бе дръпнала конско, задето е толкова саможива. Имаше нужда от приятел, от общителен човек като онзи неин състудент, с когото да не се притеснява. Но явно бе сбъркала — той не бе чак толкова общителен. Щом видя странния израз върху лицето му, девойката реши, че той ще е новото й предизвикателство.

Харесваше го. Очите му бяха бадемовидни, черни като нощта. В тях се долавяше тъга. Очи на куче. Гледат те ту отчаяно и умолително, ту приятелски. Линдзи отсъди, че само с премрежения си поглед Кендъл Алън е в състояние да те накара да направиш каквото си поиска. Устните му бяха чувствени и добре очертани, косата му бе гъста и начупена, с цвят на шоколад, а от тексаското слънце, влизащо пред прозореца на аулата, наподобяваше кехлибар. Когато Кендъл се усмихнеше, върху лицето му се появяваше дяволито изражение, подсилвано още повече от мустаците, единият от които стърчеше леко над другия. Кендъл бе як като канара: снажен и добре сложен, можеше да устои на всичко, което се изпречи на пътя му, дори на ураган.

Линдзи наистина харесваше много Кендъл, същевременно обаче той я плашеше. След като се запознаха онзи ден, когато тя сграбчи маратонката му, той се държеше приятелски, но и някак сдържано. Нещо й подсказваше, че и Кендъл се притеснява не по-малко от нея. Заговореше ли я, не й казваше нищо съществено. Забавляваше я с шегички и се смееше.

Кендъл си даваше сметка, че допада на Линдзи: личеше си от онова, което му казваше, от новото пламъче в очите й. Сега вече, влезеше ли в аулата, д-р Бодкин всеки път бе принуден да гледа строго и да се прокашля, та да почне лекцията — Кендъл и Линдзи вечно си шушукаха и се кикотеха.

На Кендъл му харесваше да се заяжда с Линдзи, да гледа нослето и пълните й устни, превръщащи се в тъничка рязка, когато момичето, нацупено, му правеше забележка за шегите.

— Защо големият пръст на краката ти става морав, когато си с тези сандали? — попита я той веднъж.

— Друг път ми става морав! — отвърна ужасена Линдзи и бързо скри крак под банката. Сетне, възвърнала си самообладанието, добави: — Ако искаш да знаеш, моравите пръсти на краката доказват, че едно момиче наистина е от Далас. И носи високи токове почти откакто е проходило…

Отговорът й му допадна.

— Щом си истинско момиче от Далас, значи си и спец по модата — рече Кендъл и запрелиства тетрадката.

— Естествено — кимна Линдзи този път съвсем сериозно. — С майка ми обикаляме по цели дни магазините. Тя е главен закупчик на дрехи в „Найман-Маркъс“. Слушай сега — продължи момичето и започна да изброява на пръсти магазините за дрехи: — В „Маршал Фийлд“ ще намериш аксесоари, шапки с малка периферия и тънички воалетки, обувки, с каквито дори крак като моя изглежда малък и елегантен. — Тя вдигна дългия си източен крак, огледа го, сетне продължи: — В „Найман“ се продават дрехи с класическа кройка, вълнени жилетки и костюми.

— Да си умреш от скука! — вметна Кендъл.

— Чакай малко! — каза през смях Линдзи. — Прихванат ли те лудите, иди в „Саковиц“. Защо не си записваш, Кендъл Алън? В „Саковиц“ дрехите са по-екстравагантни и скъпи. Там пробвах рокля, която струваше, кажи-речи, пет хиляди долара. Права до ханша, а надолу чак до земята пада на волани. Цялата бе обшита с морскосини пайети, които проблясваха и при най-малкото движение. — Известно време момичето мълча. Кендъл наблюдаваше възторга, изписал се върху лицето му. — Просто нямам думи да ти опиша както удоволствие е да си с такава рокля. Чувстваш се невероятно.

— Вие, момичетата, сте много суетни — изпуфтя Кендъл. — Хубави сте и с джинси за десет долара, и с рокля за пет бона.

— Сигурно си прав — съгласи се Линдзи. — Но мен ако питаш, тук става дума не дали сме хубави, а дали имаме самочувствие. С рокля за пет бона се чувствам… съвършена.

— Не виждам причина да си мечтаеш да си съвършена.

— Как така не виждаш! — учуди се Линдзи. — Ако случайно не знаеш, живеем в Далас, щата Тексас. В Юга. Тук от всички жени се очаква да са красавици, да поддържат идеален дом, да преуспяват в професионалното поприще, да гледат две прекрасни дечица и пак да са хубави, остроумни и забавни. А това, драги ми господинчо — натърти тя, — не е никак лесно в наши дни.

— Сега вече разбирам — каза Кендъл и подпря с длан брадичката си.

— Това вече е друго — усмихна се Линдзи и се наведе към него, сякаш имаше да му съобщава някаква сензация. — Ще ти призная нещо.

— Какво?

— Аз, Линдзи Корнел, не съм съвършена — прошепна му тя.

— Не думай!

— Вече не съм само момиче от Далас — продължи да шепне Линдзи. — Освен това съм и момиче от планините.

— Я изплюй камъчето! — подкани Кендъл и я озари с една от най-чаровните си лукави усмивки.

Погледът на момичето помръкна.

— Баща ми почина преди дванайсет години. Беше спортен коментатор, загина при автомобилна катастрофа в Хюстън, където отразяваше турнир по голф. Вече бях голяма и го помня, помня какво ме учеше и колко много ме обичаше. Та баща ми си умираше за едно ранчо в Колорадо, високо в планината. Завел там мама за медения им месец, по-късно е водил и мен. Ранчото е на леля му и на мъжа й. Разположено е в малка долина — Тейлър Парк, и отвсякъде е заобиколено от зъбери: Кълиджийт Пийкс. Невъзможно е да ти опиша колко е красиво. Не личи и от снимките. Преди няколко години лелята на татко — Марджи Хауард, ми позвъни и ме помоли през лятото да им помагам в туристическото селище към ранчото, да чистя бунгалата. Получи се чудесно, защото мама тъкмо бе повишена в службата — бе станала заместник-главен закупчик в магазин „Найман“. Често ходеше в дълги командировки и се притесняваше, че ме оставя сама. Оттогава прекарвам лятото все в ранчото на Хауардови и живея два живота: живот в града, където се издокарвам, и живот на петдесет километра от най-близкото шосе, където ходя по джинси. Там се научих да ловя риба и да танцувам по забавите, научих се да върша чудеса. И знаеш ли, там се чувствам спокойна и сигурна… Предпочитам този живот пред всички рокли за по пет бона.

Кендъл не каза нищо, само наблюдаваше все по-учуден и очарован израза върху лицето на Линдзи. Когато тя говореше за долината, от нея се излъчваше невероятно спокойствие, някаква удовлетвореност. Страните й бяха поруменели, още малко, и тя сякаш щеше да запее. Винаги му бе харесвала, сега обаче бе направо ослепителна.

Той усети, че изгаря от желание да й каже колко много си мисли и мечтае за нея. Ала не смееше да го сподели. Понечеше ли да го стори, езикът му сякаш се вдървяваше. За да се разсее, й разправяше шегите от вечерното шоу на Тони Карсън, което бе гледал предния ден. Имаше да й казва толкова много неща, които бяха наистина важни за него: например за неговата църква, за мечтата си да лети отново, за кучето си на име Ас. Дори за Сара. Кой знае защо, му се струваше, че на всяка цена трябва да разкаже на Линдзи за Сара.

По ирония на съдбата тъкмо заради Сара не си позволяваше да признае на своята състудентка колко много означава тя за него. Сара все още бе нещо реално, докато Линдзи бе само блян. Кендъл се страхуваше дори да я докосне. Приличаше му на пеперуда, чиито крилца, доближеше ли се до тях, щяха да се прекършат. Имаше дни, минути, мигове, когато той бе готов на всичко, само и само да протегне ръце към нея, да я закриля, да я обича и да й помага. Реши, че някой ден, много скоро… ще й разкаже за своя самолет. За това как отново се учи да лети. Някой ден. Веднага, щом събере смелост.

Линдзи бе смутена от начина, по който я гледаше Кендъл. Имаше дни, когато й разправяше смешки с такъв отнесен, тъжен поглед, че на нея й се доплакваше. Кендъл изглеждаше толкова смазан и покрусен, приличаше на малко момченце, което се е изгубило и има нужда някой да му помогне. Понякога я разсмиваше до сълзи, ала в смеха му се долавяше горчивина, която Линдзи бе започнала да забелязва едва напоследък. Би дала всичко на тоя свят, за да разбере какво му е на душата, какво му тежи толкова много.

Ала си казваше, че не си заслужава усилието. И се ядосваше. Днес имаше нужда Кендъл да е спокоен и ведър. Не че й се бе случило нещо катастрофално, за което трябваше да се посъветва с някого, проблемите й бяха дребни: беше се скарала със своята съквартирантка, болеше я глава, беше получила ниска оценка на тест, за който се бе готвила. Имаше нужда някой да я прегърне, знаеше обаче, че не може да го очаква от Кендъл. Той изобщо не се докосваше до нея — телом и духом. Опитваше се да се сближи само със своите шеги, но Линдзи оставаше глуха за тях.

Кендъл усети, че нещо не е наред още щом тя влезе в аулата. Ала нямаше как да разбере какво се е случило. Имаше усещането, че опита ли да я утеши, ще разруши крехкото им неангажиращо приятелство. Още повече, че и той имаше нужда да бъде утешаван. След лекцията излязоха заедно от сградата, Кендъл продължаваше да дърдори, Линдзи се бе умислила. Той се опитваше с думи да прогони лошото й настроение. А от онова, за което си мислеше, Линдзи се вкисваше още повече. Наближаваше лятото и тя трябваше да хвърли доста усилия, за да запази отношенията им. Каза си, че ще си избие от главата Кендъл. Притрябвал й e! Оставаха още две лекции до края на семестъра, после едва ли щеше да го види отново. Беше сигурна, че той никога няма да я потърси, да й определи среща. Беше сбъркала някъде, но не знаеше къде. Знаеше само, че нещо му тежи и го отдалечава от нея.

Стигнаха ректората. Линдзи спря и изчака Кендъл да отвори вратата и да я покани с ръка да влезе. Докато минаваше покрай него, тя се препъна в излъсканото циментово стъпало и залитна напред, а Кендъл я хвана за лакътя.

— Ох, толкова разсеяна съм! — каза Линдзи с тъжна усмивка. — Имах ужасен ден. Благодаря ти!

Кендъл погледна към ръката си, с която държеше лакътя на момичето, и я дръпна рязко, сякаш се бе докоснал до нагорещено желязо. Линдзи влезе във вестибюла, като се опитваше да запази самообладание и да не обръща внимание на леката тръпка, която усещаше там, където я бе докоснал Кендъл.

Втора глава

Линдзи беше изнервена. Погледна ядосано старинния часовник върху полицата над камината. Имаше дни, когато изобщо не обръщаше внимание на тиктакането му. Тази вечер обаче часовникът сякаш стенеше с всяко движение на тежкото месингово махало.

Срокове! На Линдзи вече й се повдигаше от тях. Откакто работеше за „Таймс Хералд“, времето бе най-важното нещо за нея. Материалът, пъхнат в пишещата машина, трябваше да бъде готов най-късно до единайсет и половина утре преди обед. Беше посветен на животните и на Далаското дружество за защита на застрашените видове. По това време на годината животните имаха нужда някой да се грижи за тях, за да не премръзнат на хапещия студ навън. Линдзи се опасяваше, че дойде ли зимата, всяка година ще пише такъв материал и ще се опитва да разгледа темата в нова светлина, от нов ъгъл, ще търси ново заглавие.

Прокара пръсти през косата си. Все още имаше толкова много неща, в които не бе сигурна! Например, животът й тук, в Далас. Или заглавието, което пишеше за пети път. Тези убийствени срокове. И Кендъл Алън.

Бяха минали два месеца, откакто се бяха срещнали на паркинга пред пощата. Два месеца, откакто той я бе целунал така пламенно. И сетне толкова ядосано. Осем безкрайни объркващи седмици. Първите пет-шест нощи, след като се видяха, Линдзи не можеше да заспи, лежеше будна и се молеше да не е забъркала някоя каша. Бе почти сигурна, че е направила нещо.

Кендъл я бе нарекъл „слънчице“, беше й казал, че тя значи за него повече, отколкото той самият е готов да признае. Линдзи бе объркана. Имаше нещо друго, заради което Кендъл се бе дръпнал. Може би друга жена. Коя ли?

Линдзи тръсна глава, за да прогони мрачните си мисли. Тази вечер нямаше време да си спомня за Кендъл. Той можеше да й се обади още преди няколко седмици, но не го стори. Както се бе облегнала върху портативната пишеща машина „Оливети“ и се бе замислила, Линдзи чу как някой чука на вратата.

— Влез — каза не особено ентусиазирано.

— Аз съм — рече съквартирантката й Рита, после бутна вратата и влезе с поднос в ръце. — Знаех, че нищо на света не е в състояние да те откъсне от пишещата машина, затова направих курабийки.

Линдзи забучи химикалката зад ухото си.

— Много си чевръста! Но нали знаеш, че гледам да не ям сладко.

— Жалко. Не понасям хора, дето си мислят, че непрекъснато трябва да пазят диета. А на теб не ти е и необходимо. От курабийките веднага ще получиш прилив на енергия — засмя се Рита и поклати майчински глава. — Пък и нищо няма да ти стане на фигурата, ако хапнеш две-три.

Тя пъхна още топлата шоколадова курабийка току под носа на приятелката си.

— Да де! — съгласи се саркастично Линдзи. — От една няма да ми стане нищо. Но от пет, шест, седем?

— Е, тогава наистина ще загазим — засмя се Рита.

Тъкмо в този момент на входната врата се позвъни.

— Кой ли е? — смръщи се Рита. Беше прекалено късно за гости.

— Нямам представа — отвърна Линдзи, както крачеше из стаята и размахваше курабийката.

Знаеше, че трябва да се грижи за кръвообращението си дори когато гони срокове. Движението й помагаше да мисли.

— Отвори само ако е важно — инструктира тя съквартирантката си. — Трябва на всяка цена да напиша материала.

— И на мен не ми се слушат дрънканиците на някой застрахователен агент — съгласи се Рита.

— Май знам кой е — вметна Линдзи. Бе дръпнала тънкото перде и се взираше навън.

Различи смътните очертания на кола, спряна до тротоара. Изглеждаше й позната. Ами да, беше златистият корвет! Линдзи се извърна към Рита и нададе възбуден вик. Запокити химикалката и хукна да отвори.

Кендъл, Рита и Линдзи се разположиха около огъня в трапезарията и се заеха с курабийките и кафето без кофеин.

— Май съм уцелил най-подходящия момент за посещението си — подхвана Кендъл, както отхапваше от курабийката, и се засмя.

Рита погледна учудено съквартирантката си, която само вдигна рамене. Тази вечер изобщо не очакваха Кендъл. Но Рита бе приятно изненадана от външността му, от напевния му алабамски акцент, от чудесните му обноски. Нищо чудно, че напоследък Линдзи бе толкова угрижена!

Кендъл връхлетя като хала и заяви най-категорично, че е дошъл да поговори с Линдзи. Но когато Рита се опита да се измъкне, Линдзи я сграбчи за лакътя и й прошепна разпалено, че не иска да остава сама с него. Ето защо Рита от доста време се превиваше от смях на новите шеги на Кендъл.

Линдзи бе озадачена — ето че Кендъл отново разправяше шегички. А в очите му не се четеше нищо. Между тях сякаш отново се издигаше висок зид.

Когато започнаха късните новини по телевизията, Рита се прозина и се усмихна гузно на приятелката си.

— По някое време трябва да си легна. Утре имам три часа с моите акселератчета. Няма да изляза на глава с тези генийчета, ако не съм се наспала като хората.

Линдзи кимна с разбиране, а Кендъл пожела на Рита „лека нощ“ и я посъветва „да спи като кърт“. Линдзи също се изправи.

— Кендъл… — поде тя. — Дано не нарушавам добрия тон, но утре сутринта трябва да предам един материал.

Кендъл стана — мозъкът му работеше трескаво. Ето на, тя се опитва да се отърве от него. Нямаше за кога да отлага. Вече два месеца репетираше онова, което смяташе да й каже. Искаше да сподели с нея за Сара. Линдзи щеше да го разбере, той бе сигурен. Трябваше на всяка цена да й обясни защо се е дръпнал от нея.

— Нека първо поговорим — рече Кендъл и я хвана за ръката. — Дължа ти извинение. Искам да знаеш, че… Винаги ще имам нужда от твоето приятелство. Кажи ми, че винаги ще бъдем приятели.

А, това ли било! Линдзи пак не проумяваше нищо.

— Разбира се, че ще си останем приятели — увери го тя с усмивка.

— Благодаря ти, Лин. Исках да знаеш, че… — Той не се доизказа — още не бе готов да й признае всичко. Кажеше ли на друга жена за Сара, щеше да предаде любовта си към нея. — Просто исках… да ти покажа новия си часовник. Я виж! — Кендъл пъхна китката си под носа й. — Натисни това бутонче!

— Готово! — засмя се нервно Линдзи. Върху часовника замигаха датата и денят на седмицата. — Знаеш ли — въздъхна тя, — чудо голямо, че имам да предавам материал! Остани. Приятно ми е с теб.

Беше искрена, каквото и да криеше Кендъл. А после, тъй като й бе приятно, че са заедно, тъй като бе ядосана на себе си, задето заради някакъв си материал е щяла да отпрати своя приятел, тя грабна от канапето възглавничката от зелен плюш и я стовари върху корема на Кендъл.

— Помощ! — изкикоти се той и се преви надве, уж, че го боли много. Сетне пъхна ръка зад гърба на Линдзи и взе от канапето другата възглавничка. — Пази се, Слънчице! Ще ти го върна тъпкано.

И я цапардоса по главата. Замерваха се с възглавници близо двайсет минути — кикотеха се и скачаха като обезумели.

— Предавам се! — изписка накрая Линдзи. Едвам си поемаше дъх от смях, а Кендъл отново я бе притиснал в ъгъла. — Или ме пусни, или ще се задуша!

— Блестящо умозаключение, няма що! — прихна отново Кендъл и за капак я цапардоса още веднъж по дупето. — Добре де, ще ти дам почивка. И без това те разгромих. — Той сложи възпитано възглавницата върху коленете си. — Знаех си аз, че не си от издръжливите.

— Ще има да се чудиш, ако разбереш колко издръжлива съм, Кендъл Алън — възрази Линдзи и го озари с усмивка.

И бе съвсем искрена. Покрай неудържимия им смях, покрай писъците и боя с възглавници, тя още веднъж бе усетила колко силно я привлича Кендъл. Правеше какво ли не, за да не дава воля на напиращите чувства. Някакъв вътрешен глас й подсказваше да не го гледа като омагьосана, тя обаче не можеше да откъсне очи от него.

Кендъл бе със сиво поло, което още повече подчертаваше атлетичното му телосложение. „Наистина е страхотен!“, помисли си Линдзи.

Сякаш прочел мислите й, той отново се изправи с мрачен израз.

— Трябва да се омитам, Лин. Имаш работа. — Без да я поглежда, взе коженото си яке, което бе метнал на люлеещия се стол.

— Както кажеш, господин Алън — рече колкото се може по-нехайно Линдзи и го изпрати до масивната врата.

В антрето нахлу декемврийският студ. Кендъл излезе на улицата, обърна се и погледна Линдзи.

— Благодаря ти.

— За какво? — попита го тя.

— Че си до мен, когато имам нужда. И че разбираш всичко и без да ти обяснявам. — Наведе се бавно и докосна едва-едва устни до дясната буза на момичето. — Лека нощ! А сега марш при пишещата машина!

Обърна се и тръгна бавно по тротоара, без да се обръща.

Линдзи имаше чувството, че ще полудее. Хрумваха й какви ли не чудати мисли и тя не бе в състояние да ги прогони. Седмици наред я бе преследвал споменът за деня, когато Кендъл я повика пред пощата. Всичко в оная среща я озадачаваше: начинът, по който той й бе говорил, беше я гледал, бе я прегръщал. Беше я целувал толкова страстно, а сетне я бе отблъснал.

А целувката му от тази вечер я притесни още повече. Беше си тръгнал преди близо час, но Линдзи още усещаше тръпка от допира му. Често вдигаше ръка към бузата си. Мъчеше се да пропъди спомена за лицето на Кендъл, за това как я е погледнал и как я е докоснал с пламнали устни.

Тя се изправи и закрачи напред-назад из стаята. Как да довърши материала за Дружеството за защита на животните, след като Кендъл не й излизаше от главата? Едно бе сигурно: господин Алън не подбираше най-подходящото време за посещенията си.

Сякаш в отговор на мислите й звънна телефонът. Линдзи отново се ядоса. Бе минало полунощ. Кой ли малоумник се обаждаше по това време? Рита вече спеше.

Линдзи вдигна слушалката.

— Ало!

— Ти ли си, Слънчице? — проехтя гласът на Кендъл и сърцето на Линдзи почти спря.

— Аз съм — отвърна тя колкото се може по-нехайно.

— Искам да ти се извиня — прошепна Кендъл.

— За какво?

— Задето те поставям в такова неловко положение.

— Не разбирам за какво говориш.

— Ами за това, че те целунах. Уж бях дошъл да ти кажа, че искам да си останем приятели, пък взех, че те целунах. Това ако не е неловко положение, здраве му кажи.

Така си беше.

— Е, няма нищо — отговори Линдзи, като се мъчеше гласът й да звучи нежно и невинно.

Идеше й да изкрещи.

— Добре тогава — рече простичко Кендъл. Настъпи дълго тягостно мълчание. Тишината бе нарушена от трополенето на едрите капки тексаски дъжд, забарабанили по прозореца.

— Заваля — установи делово Линдзи.

— И тук — рече Кендъл.

Пак настъпи мълчание.

— Свържеш ли се с Кендъл Алън, си навличаш беди — рече той най-сетне.

— Знам.

Най-неочаквано той прихна, след малко се засмя и Линдзи.

— Просто исках да се уверя, че не съм ти провалил съня — каза, запъхтян от смеха, Кендъл.

— А, няма такова нещо.

— Е, така и аз ще съм спокоен. Лека нощ — пожела й той.

Чу се пукот и Линдзи разбра, че Кендъл е затворил. Дълго не сваляше очи от черновата на статията. Сетне реши рано сутринта да звънне на редактора — Рекс Мартин, и да го помоли да удължи срока. Тази вечер просто не бе в състояние да се съсредоточи.

В другия край на града в мансардния си апартамент Кендъл Алън се въртеше в леглото с напразната надежда да заспи. Бе угасил и двете лампи, но пак виждаше очите на Сара, вперени в него от портрета, който преди две години тя бе поръчала специално за мъжа си. Кендъл още го държеше върху писалището, както си бе в позлатената рамка, която Сара бе избрала.

Понякога му идеше да махне снимката, но после чувствата надделяваха. Ала имаше нощи, когато очите на Сара сякаш го пронизваха. Дали го виждаше? Дъждът бе отминал бързо, небето се бе изяснило и Кендъл се запита дали Сара не е някъде там горе, между звездите, и не го наблюдава през широкия прозорец.

Той се измъкна безшумно от постелята и бос прекоси стаята. Захлупи върху писалището снимката на Сара.

Върна се в леглото и се зави, но пак не му олекна. Жена му продължаваше да го гледа, очите й сякаш се носеха из тъмното помещение.

Навън в зимното небе проблясваха, танцуваха безчет звезди, които сякаш не знаеха що е сън. Кендъл стисна очи, помъчи се да забрави звездите, погледа на Сара, мислите си. Знаеше обаче, че няма да мигне чак до сутринта.

Линдзи често си мислеше за своята странна връзка с Кендъл Алън. Никога досега не бе имала такива отношения с мъж. Кендъл не я бе докосвал от мига, когато преди половин година я целуна по бузата и после се обади да й се извини.

Затова пък се бе докоснал до душата й. Беше се превърнал в истински приятел, който я изслушваше след тежък ден в редакцията или я утешаваше, ако тя имаше проблеми в семейството. На Линдзи й се струваше, че го ограбва. Имаше дни, когато и той бе тъжен и унил, а тя не успяваше да го разведри. Пък и как да го стори, след като Кендъл непрекъснато се криеше зад паравана на шегите?

— Как Хитлер си е връзвал обувките? — попита я последния път, когато не бе в настроение и тя се бе помъчила да разбере какво му тежи.

— Откъде да знам, Кендъл? — въздъхна Линдзи.

— Как така не знаеш, на малки пречупени кръстчета.

Той така се изкикоти на собствената си шега, че тупна от стола.

Въпреки притесненията си, Линдзи му бе признателна за приятелството. Знаеше обаче, че освен благодарност, изпитва и други чувства. Бе влюбена в него и това я плашеше. Щеше да изгуби много, ако тръгнеше с Кендъл и сетне любовта им умреше. Щяха да са стигнали прекалено далеч. Никога нямаше да си възвърнат приятелството, както и спокойствието и силата, които взаимно си вдъхваха.

Кендъл не помнеше някога да се е чувствал по-горд и спокоен. Линдзи Корнел малко по малко събираше парчетата от някогашния му живот и ги слепваше, превръщаше ги в едно цяло. Просто не знаеше как да й се отплати.

Те с Рита често го канеха на вечеря и веднъж той попита дали може да доведе и Маркъс Джеймс — най-добрия си приятел още от детинство, с когото бяха неразлъчни и сега. Маркъс бе познавал Сара и с това, че сега щеше да го запознае и с Линдзи, Кендъл сякаш се връщаше към действителността. След злополуката тъкмо Маркъс бе неизменно до него. Миналото лято му бе уредил да почне работа като главен механик на летище Лъв Фийлд и Кендъл бе постъпил, без изобщо да се двоуми. Именно благодарение на Маркъс той летеше отново. Маркъс Джеймс и Линдзи Корнел. Само те му вдъхваха сили. Докато сипваше в кухнята кафето и слушаше как се шегуват на масата в другата стая, Кендъл знаеше със сигурност, че отново е цялостна личност.

— Ама че чудесия! — възкликна Маркъс Джеймс и вдигна с вилицата няколко размекнати стръкчета бамя.

— Никога повече няма да разреша на Кендъл да те води тук — пошегува се Линдзи. Не знаеше как да се държи с новия си познат. — Това е тайна рецепта, която прапрабаба ми е донесла отвъд океана.

— Ей сега ще те попита дали не я е пренесла от Трансилвания. Според преданието там е роден Дракула — намеси се и Рита.

— Ти какво, да не си екстрасенска и да четеш мисли? — попита Маркъс момичето. — Точно това исках да разбера. Ей на това му се вика рецепта — „Бамя Трансилванска“!

Рита чак се просълзи от смях. Линдзи обаче бе смутена: приятелят на Кендъл я гледаше някак особено, ту с блеснали, ту с помръкнали очи, и това я караше да е нащрек. Ала между тях сякаш протичаше електричеството на привличането, на което тя не можеше да устои, сякаш Маркъс я бе омагьосал само с очи.

Точно в този миг той се извърна към нея и я изгледа многозначително, с блеснал поглед — в него се четяха чувства, които Маркъс правеше всичко възможно да потисне.

— Наистина, Линдзи, защо не го зарежеш тоя Кендъл Алън и не тръгнеш с мен? — пошегува се той нехайно.

— И на мен ми минаваше през ума — отвърна предпазливо тя. — Но ти не харесваш как готвя и затова размислих.

— Съжалявам. — В погледа му пак личеше някаква сдържаност. — Бях длъжен да попитам. Повечето момичета си падат по мен.

— Сигурно — пламна Линдзи, но запази самообладание. — Бива си те, но си голям сваляч.

Камък й падна от сърцето, когато Кендъл донесе кафето. До него отново се чувстваше в безопасност. Маркъс й харесваше. Беше й приятно да се състезава с него по остроумие. Но ставаше още нещо, което не бе никак безобидно. А на нея не й се искаше да разбере какво точно.

Маркъс Джеймс бе доста по-различен от Кендъл. Не бе така предпазлив като най-добрия си приятел. Изглеждаше по-съхранен, по-унесен, но колкото и да е странно, и по-приземен и упорит.

Линдзи вдигна поглед към съдчето за сметана и забеляза как двамата приятели се споглеждат. Бе ужасена. В погледа на Маркъс се четеше признателност, одобрение, а в очите на Кендъл — нещо като облекчение. Линдзи я побиха тръпки. Нима това иска Кендъл? Усеща ли какво й е сега на нея? Маркъс я привличаше като магнит, ала тя се опитваше да не му обръща внимание. Но не бе изключено Кендъл да цели тъкмо това — да я запознае с Маркъс Джеймс и проблемът да се реши от само себе си. Досущ като скучен завършек на скучен роман.

Малко по-късно, когато Рита и Маркъс отидоха заедно на кино, тя не знаеше дали да се разкрещи на Кендъл, или да избяга някъде и да си поплаче на воля. Идеше й да извика: „Какво си намислил, Кендъл? Да ме свържеш с най-добрия си приятел и аз да хлътна по него? И така да се отървеш от мен?“, но не посмя да каже нищо.

Дори и да бе прочел мислите й, Кендъл не бе в състояние да ги разбере. В ума му бе съвсем друго. Наблюдаваше я как стои до мивката в кухнята, а парата от топлата вода се извива нагоре и обгръща като ореол свилената й коса. Линдзи бе разплела плитката, с която обикновено ходеше напоследък, и къдриците й падаха свободно върху гърба й. Кендъл едва се сдържа да не прокара пръсти по тях. Сега, когато тя стоеше до него — силна и ведра, му идеше да се пресегне и да я вземе в обятията си. Не му се искаше никога повече да се връща към миналото, към мъката и угризенията си. Да можеше да има Линдзи, животът щеше да е прекрасен, нямаше да му трябва нищо повече.

През последните месеци тя му бе дала толкова много. Най-съкровената мечта на Кендъл бе да я опознае, да е достатъчно силен, за да я закриля, ако тя изпадне в нужда. Сега вече, макар и твърде късно, той си даваше сметка, че не му стига просто да я познава. Искаше да я закриля, да я притежава, а нямаше да е в състояние да го стори, ако веднъж завинаги не си избиеше от главата Сара.

Понякога се питаше дали ще е по силите му да се раздели с Линдзи. Струваше му се, че ще е по-лесно, ако си наложи да не й се обажда всеки ден, ако не се среща с нея. Но не бе в състояние да го направи. Някаква магнетична сила движеше сякаш против волята му неговата ръка и той отново и отново набираше телефона на Линдзи. А какво вълшебство бе, когато тя вдигаше телефона и Кендъл чуваше гласа й, в който кънтеше смях! Просто бе изключено да се лиши от нея и прекрасното им приятелство, което вече значеше твърде много и за двамата.

След като измиха и изплакнаха съдовете и ги подредиха отстрани да съхнат, Линдзи загледа как Кендъл мачка вестници и пали в камината огън.

— Толкова труд и виж къде отива! — усмихна се горчиво тя, когато няколко броя на „Таймс Хералд“ пламнаха и се превърнаха на пепел.

— Май е време да си вървя — изрече Кендъл и започна да си събира нещата.

— А, без тия! — погледна го лукаво Линдзи.

— Добре, щом настояваш.

Кендъл включи телевизора и се настани на канапето до Линдзи.

— Много си лесен — усмихна му се тя и той също й отвърна с усмивка.

Изобщо не му се тръгваше, но често го правеше, та Линдзи сама да го покани да остане още малко. Вече я познаваше достатъчно и си даваше сметка, че понякога вечер тя иска да поработи, за да се утвърди като журналистка.

— Днес съм посветила на вестника цели дванайсет часа, стига му толкова — ухили се Линдзи. — Остани! Приятно ми е.

И инак би го спряла, днес обаче наред с другото й бе интересно да разбере какво му се върти в главата. Защо бе довел и Маркъс? Извърна се с намерението да го попита, ала щом видя израза в очите му, не можа да промълви и дума.

Кендъл се бе вторачил в нея, близостта й сякаш го възпламеняваше. В светлината на огъня дългите й мигли и заоблен ханш изпъкваха още повече. Линдзи сякаш грееше цялата, приличаше на мъничък крехък ангел, който обаче бе достатъчно силен, та да заличи цялата мъка и омраза, цялото зло по земята.

Още преди разумът да го е възпрял, Кендъл се пресегна към нея. Придърпа я лекичко към себе си. Линдзи бе като омагьосана от спокойната вечер, от любовта и доверието си към Кендъл. Приближи се бавно, някак унесено към него и положи глава върху рамото му. И през ум не й бе минавало, че би могла да се чувства толкова защитена. Сякаш бе в уютен, изтъкан от сила и обич пашкул и вече знаеше, че е в състояние да превъзмогне цялата тъга, работа, напрежение в живота. Погледна Кендъл и му се усмихна.

В усмивката й той съзря всичко, от което имаше нужда. Всичките му разумни доводи и страхове, цялото минало сякаш се стопиха в мига, в който Кендъл видя нежното й като на фея лице. Бавно, с разтреперани пръсти я хвана за брадичката и я извърна към себе си. Линдзи се приближи още повече към него и устните им се сляха — отпърво плахо и нерешително, сетне с повече страст и сила, отколкото тя бе предполагала, че съществува на тоя свят. Кендъл обхвана с едра длан главата й и я зацелува — с милувките си се докосваше до дълбините на душата й, питаше я неща, които никога не би се осмелил да я попита на глас.

Линдзи се страхуваше да отвори очи и да погледне мъжа, притиснал я в обятията си. Неговите ръце, неговите целувки бяха сбъднал се сън, най-съкровена мечта, превърнала се в реалност. Ала докато се притискаше до него и слушаше как той нашепва едва чуто името й, Линдзи даде воля и на най-стаените си чувства, на всичко, което от няколко месеца криеше дълбоко в душата си. Дръпна се лекичко и го докосна по бузата.

— Не ме мъчи, Слънчице! — озари я Кендъл с поглед, преливащ от любов. — Толкова отдавна чакам този миг. — Той взе ръката й и зацелува пръстите й един по един. — Ти за мен си същински подарък от съдбата. Явно имам ангел хранител, който те е търсил цял живот. Какъв късметлия съм!

Линдзи замилва нежните къдрици по слепоочията му и пророни:

— Ти, Кендъл, ми вдъхна вяра в света. Научи ме толкова много за хората. За мен самата. Не аз, а ти раздаваш дарове.

Тя придърпа главата му и го зацелува с необуздана страст, изненадала и възбудила и двамата. Гладката й като свила кожа въздействаше на всичките му сетива. Линдзи пак го притегли към себе си и се отпусна върху плюшените възглавнички по канапето, а той започна да разкопчава бавно перлените копченца на теменужената й шемизета от крепдешин. Под нея се показаха бялата й, нежна като сатен, кожа и фината розова дантела на бельото. Кендъл пъхна длан под дантелата, а Линдзи застена с всичката любов и страст, натрупали се в сърцето й.

Той се наведе и я зацелува нежно по шията.

— Обичам те — пророни тя, а Кендъл усети как го обзема сладостна тръпка.

И в най-дръзките си мечти не си беше представял, че ще изживее отново такова щастие. Опита се да си представи лицето на Сара, но не можа. Страстта към жената, която бе стиснал в обятията си, бе изместила всички други мисли. Пак се наведе, за да се наслади на кожата й, и този път не го споходиха никакви ужаси, никакви сълзи и угризения.

Тази нощ Кендъл и Линдзи не се любиха, само се милваха и целуваха, проучваха гънки и вдлъбнатинки по телата си, за които дотогава дори не бяха подозирали. Бяха прикривали чувствата си толкова дълго, че сега се радваха като деца, задето са се срутили всички стени помежду им. Опиваха се от близостта си часове наред, докато покориха висини, преодоляха зидове, които никога повече нямаше да им се изпречват на пътя. Сетне, удовлетворени, легнаха заедно на килимчето, което бабата на Линдзи бе измайсторила предното лято за внучката си, и притиснати един до друг, заспаха пред камината, където огънят още тлееше.

Кендъл не можа да се откъсне от Линдзи чак до пет и половина следващата сутрин, когато първите слънчеви лъчи ги озариха през кухненския прозорец. Отиде право в хангара на авиомеханиците на летище „Лъв Фийлд“. Реши да запретне отрано ръкави. Пък и щеше пръв да си избере самолет за полетите следобед, за които всички се надпреварваха. Днес на всяка цена трябваше да се извиси в небето. Нищо не можеше да го удържи на земята. И да не му дадяха самолет, щеше да разпери криле и да литне. Линдзи му бе върнала небето.

— Хвърли ми ги или с теб е свършено! — провикна се Кендъл, докато Линдзи търчеше из двора пред къщата с ключовете от колата му.

Колкото и да се мъчеше да се ядоса от дребните й номера, пак си я обичаше. Тя бе жена до мозъка на костите, но в същото време и мъничко палаво момиченце. Докато тичаше из двора, му приличаше на жребче, което се учи да препуска смело в галоп.

— Хвани ме, де! — извика Линдзи предизвикателно и зави зад къщата.

Беше задушно и влажно, Кендъл едвам си поемаше дъх.

— Веднага идвай тук! — заповяда той, след което се отпусна върху тревата.

Линдзи дотича при него и също седна. Кендъл се пресегна да си прибере ключовете, тя обаче ги пъхна в блузата си.

— Трябват ли ти? — попита невинно. — Ами вземи си ги.

— Слушай, Линдзи… — опита се той да я предума. — Как според теб да го направя?

Сетне я събори, легна отгоре й и я загъделичка по ребрата.

— Олеле, помощ! — изпищя като попарена Линдзи. — Махай се от мен, животно такова!

Кендъл я сграбчи за китките, а тя зарита като обезумяла.

— Я, млък!

И й запуши устата с дълга страстна целувка. Линдзи се мъчеше как ли не да се отскубне, удряше го, но после се успокои и го придърпа към себе си. Кендъл я целуваше отново и отново, а тя не знаеше какво да очаква в следващия миг. Момчето имаше невероятната дарба от закачливото млясване по бузата да преминава към необуздани милувки. След малко се дръпна и я погледна тъжно.

— Налага се да тръгвам, Слънчице. Този момент ми става все по-неприятен.

Линдзи го погледна нежно. Напоследък Кендъл не можеше да вдигне глава от работа в този проклет хангар на авиомонтьорите. Икономиката на Далас изживяваше разцвет. „Лъв Фийлд“ не бе главното летище на града, но бе много удобно и го предпочитаха все повече пилоти на частни самолети.

През последните четири месеца мнозина идваха от западните щати, за да сключват сделки на стоковата борса и на борсата за модно облекло. Западните квартали на Далас все повече заприличваха на един малък Ню Йорк на шивашката промишленост. На Линдзи й харесваше, че по магазините все по-често се намират елегантни модни дрехи, и то на разумни цени. Конкуренцията бе добре дошла за всеки пазар. Ала за нещастие й отнемаше нейната нова любов. Самолетите, които всеки ден пристигаха и заминаваха, трябваше да са в идеално състояние. Поддръжката им се измерваше в долари и центове. Авиомонтьорите работеха все по-често нощем, докато дизайнерите, закупчиците и богатите предприемачи от Тексас спяха.

Линдзи прегърна през кръста Кендъл и двамата тръгнаха към колата. Погледна го тъжно. Вече ще не ще, трябваше да му даде ключовете.

— Дръж!

Извади ги от деколтето си и ги метна на Кендъл над покрива на автомобила. Той ги хвана с една ръка.

— Я ела насам! — каза й той и отново я придърпа към себе си.

Тя не знаеше какво да очаква. С всяка нова среща чувствата им един към друг ставаха все по-силни, все по-изумителни и за двамата. Бяха се сближили малко по малко, съвсем предпазливо и Линдзи дори не смееше да говори за отношенията им от страх да не помрачи споделеното щастие.

— Само да знаеш колко те обичам, Слънчице! — прошепна Кендъл, долепил устни до челото й, и Линдзи се запита дали той усеща, че трепери.

— И аз те обичам, господин Алън, и то толкова силно, че чак боли.

Вдигна се на пръсти и го целуна лекичко по върха на носа. Той я погледна някак притеснено и Линдзи го попита какво се е случило.

— Наистина направих какво ли не, Слънчице, за да не се получава така. Въобразявах си, че е по-лесно да си останем приятели, двама души, които имат нужда да се смеят заедно.

Сега пък се умисли Линдзи.

— Получи се чудесно — възрази тя. — Поне според мен си заслужава риска. Преди не бях толкова сигурна. Но вече зная, че си струваше да изживеем последните няколко седмици, пък да става каквото ще.

— Обещай ми нещо — прошепна отново Кендъл.

— Какво? — учуди се Линдзи.

— Обещай, че винаги ще си спомняш колко много съм те обичал. Каквото и да се случи.

Линдзи бе озадачена. Разговорът нещо не й харесваше. Бе готова по-скоро да умре, отколкото да се раздели с Кендъл.

— Обещавам — рече пресипнало. — Все пак гледай от време на време да се отбиваш и да ми напомняш колко ме обичаш.

Кендъл я гледа известно време с нещастен израз, сетне от тъжното му настроение не остана и следа и той отново поде весело:

— Искам да ти покажа нещо. — Ухили се до уши, отвори вратата на колата и се пресегна да вземе портфейла си. — Снимка на моята племенница. Казва се Ейпръл. Дъщеричката на сестра ми. Получих я днес.

Линдзи пое от него портфейла и се взря в снимката на детето. Главичката му бе обрамчена с кестеняви къдрици, синьовиолетовите му очи блестяха като елмази. В заоблената брадичка приличаше на Кендъл, вместо двете предни зъбчета зееше тъмна дупка. Момиченцето бе с ленена престилка на щамповани карета. При вида на дяволитото му личице на Линдзи изведнъж й домъчня.

— Одрала ти е кожата, вуйчо Кендъл.

При тези думи той грейна от гордост. Така му викаше и Ейпръл, както другите деца на Ники. Вуйчо Кендъл и вуйна Сара. Те с жена му ги обичаха като свои.

Щом получи снимката на момиченцето — толкова пораснало, с такъв безгрижен израз и с два липсващи зъба, Кендъл изпита едва ли не бащинско желание да я покаже на Линдзи, която сега я изучаваше внимателно. Неговата Линдзи. Неговата ненагледно хубава любима, понякога смешна, друг път навъсена, ала винаги безкрайно очарователна. Беше я виждал сред хора и винаги ставаше едно и също чудо. Линдзи бе тактична и възпитана и влезеше ли някъде, гледаше да не бие на очи.

Ала след броени мигове помещението се огласяше от звънкия й смях и всички извръщаха глави да видят откъде идват тези вълшебни звуци. После не можеха да откъснат очи от усмивката и невероятните й очи и до края на вечерта тя се превръщаше в център на вниманието.

— Голям късметлия си, че имаш племенница — каза Линдзи и Кендъл отново усети неописуема обич към нея. — Чудна е.

— Някой ден и ти ще си имаш момиченце като нея — усмихна й се той — и ще си мислиш, че е най-прекрасното дете под слънцето.

Кендъл се наведе и я целуна по нослето.

— Сигурно си прав — засмя се Линдзи. — Ще се пръсна от гордост.

— Прав съм, разбира се — рече Кендъл и я притегли за последна целувка. — При майка като теб просто няма начин дъщеричката да не е най-прелестното създание на тоя свят.

— А не мислиш ли, че ще вземе нещичко и от бащата? — попита тя.

Кендъл прихна в смях и още преди Линдзи да е успяла да каже нещо, отпраши с колата.

Трета глава

Когато на другата сутрин Кендъл се обади в редакцията на „Таймс Хералд“, гласът му звучеше някак превъзбудено. Скоро Линдзи разбра каква е причината: бяха му зачислили самолет и вечерта той искаше да я поразходи с него.

Още откакто се бяха запознали на лекциите по литература, тя бе очарована от разказите му за небето. Докато всички четяха „Макбет“, Кендъл учеше за скоростта на витлото и висотомерите. Рисуваше в обагрени с вълшебство краски всичко, свързано с летенето: синьото небе, усещането за свобода, чувството, че извисиш ли се веднъж над земята, можеш никога да не се връщаш на нея. Още от началото на познанството им на Линдзи й се искаше да изживее с него всичко това.

И преди Кендъл бе мислил да я поразходи със самолет, само че неизменно се натъкваше на множество въпроси. Дали ще й хареса, както на него? Дали няма да се уплаши? Ще му има ли доверие, докато управлява самолета? За негово щастие тя изобщо не се страхуваше. Другите жени, които познаваше, губеха и ума, и дума само при мисълта, че ще се издигнат в небето и ще бъдат в самолета, докато Кендъл тренира аварийно кацане. Държаха да усещат под нозете си твърда почва. Линдзи не бе такава. Беше като Сара. Обичаше да рискува, да опитва всичко ново. Бе силна и разумна, но не се страхуваше и да се смее, да политне в небесата.

Най-сетне довечера Кендъл щеше да изживее заедно с нея онова, което значеше за него повече от всичко на света. Цял ден хвърляше погледи към бяло-червената чесна 152, спряна до пистата. Регистрационният й номер бе Н-482-РЖ и колегите му авиомонтьори я наричаха Ромео и Жулиета. Името й прилягаше. Кендъл знаеше защо Маркъс бе направил всичко възможно да му зачисли точно този самолет.

Колкото повече наближаваше вечерта, толкова повече Кендъл се безпокоеше за Линдзи. Ами ако не й хареса? Ако припадне? В три и половина й звънна от хангара и й нареди да не яде нищо, защото можело да й прилошее.

— Както кажеш, господин Алън — съгласи се тя, но след като затвори, едвам се сдържа да не прихне в смях.

Знаеше, че до вечерта ще огладнее, но днес Кендъл се бе изпопритеснил ужасно и й звънеше час по час да я предупреждава за поредната опасност. Сърце не й даваше да не се вслуша в съветите му дори това да означаваше, че ще вечеря само сандвич.

При всички положения обаче не й остана време да хапне. Кендъл дойде цял час преди уговореното, за да я заведе на летището. Линдзи още се къпеше във ваната, когато чу, че на входната врата се звъни. След малко Рита почука на вратата на банята.

— Вече е тук, миличка.

— Благодаря ти, Рита — отвърна Линдзи. — Съвсем си е глътнал езика.

Пооправи набързо грима си и прихвана косата си назад с тъничка златиста панделка. Когато след десетина минути отиде при Кендъл, беше с бежов габардинен панталон и памучен пуловер в ръждиво, морскосиньо и кремаво.

— Изглеждаш страхотно! — възкликна той и подсвирна възхитено. — Точно като човек, който ще докосне небето.

— Благодаря за комплимента, господин Алън. Тръгваме ли?

Тя му подаде ръка и двамата излязоха от жилището.

— Вече наближава моментът — ухили се дяволито Кендъл. — Готов съм от няколко часа.

— То оставаше да не си готов — поклати Линдзи глава, уж отвратена. — Сигурно си на нокти още от сутринта. Трябваше да тръгнем след цели трийсет минути.

— Знам — отвърна той и пак се усмихна. — Но не ме свърташе.

Ужасно приличаше на малчуган. На Линдзи й домиля от искреността му.

— Обичам те — прошепна тя.

Наистина го обичаше, въпреки че стомахът я присвиваше от глад. През целия път към летището Кендъл стискаше ръката й до крака си на седалката в колата и я засипваше с какви ли не смехории. Когато пристигнаха, паркира автомобила и поведе Линдзи към хангара — искаше да я представи на колегите. Стана му драго, когато видя, че всички извръщат очи към тях.

Маркъс Джеймс ги посрещна във вестибюла и Линдзи му се усмихна. Сега, когато вече бе сигурна в чувствата на Кендъл, гледаше на Маркъс като на добър и скъп приятел. Привличането между тях бе прераснало в закачливост и на нея винаги й бе приятно в компанията му.

— Как сме напоследък с Бамя Трансилванска? — изкикоти се тя.

Маркъс изпуфтя.

— Слушай, Линдзи… — поде той и я потупа дяволито по рамото. — Погрешно си изтълкувала интереса ми към твоята бамя. Преди да се запозная с теб, не съм попадал на бамя, която да не ми харесва.

— Много изтъркано, Маркъс.

— Как да съм оригинален, когато на крачка от мен стои такава жена! — Той й намигна и се обърна към Кендъл. — Какво те е прихванало, та си я довел тук? Ако в хангара се навъртат жени като нея, надали мога да очаквам от своите подчинени да си гледат съвестно работата.

Кендъл се засмя и не каза нищо.

— Извинявай… — рече Линдзи невинно, но и изкусително.

— Да де — каза Маркъс и потупа приятеля си по рамото. — Искаш да се изфукаш. В правото си си. А сега я разкарай оттук, иначе и аз ще се кача с вас на самолета.

— И да флиртуваш, и да не флиртуваш с моето момиче, все тая. Тя е влюбена до полуда в тялото ми.

— В тялото и душата ти — уточни Линдзи и им намигна. — И в неговата бамя — допълни, извърнала очи към Маркъс.

— Хайде, вървете — ухили се той. — Ето пътния лист.

Подаде на приятеля си дъсчица, към която бяха прикрепени лист и химикалка. Сетне им махна за довиждане и двамата излязоха от хангара.

Когато отидоха при червено-бялата чесна, Кендъл гордо позволи на Линдзи да му помага, докато проверява двигателите — тя държеше дъсчицата, а той натискаше някакви бутони, проверяваше светлините и дърпаше някакви ръчки. Линдзи го наблюдаваше съсредоточено — бе очарована от начина, по който приятелят й боравеше със сложната машина. Седеше в самолета и преизпълнена от любов, не сваляше очи от него, щастлива, че Кендъл споделя с нея подобно изживяване.

Накрая и той седна в кабината, затвори вратите и целуна лекичко Линдзи по бузата.

— Готова ли си за небето, Слънчице?

Тя му се усмихна закачливо.

— Само ако обещаеш, че когато се извисим, ще включиш автопилота. Никога не съм се целувала на четиристотин метра височина.

— Дадено!

Той също я погледна дяволито. Сетне извърна поглед към уредите. Още преди Линдзи да е разбрала какво става, самолетът започна да набира скорост по пистата. Кендъл дръпна някаква ръчка, Линдзи я присви лекичко коремът и ето че се извисиха в небесата. Тя се наведе и загледа как светлините на летище „Лъв Фийлд“ се смаляват все повече. Прелетяха над небостъргачите в центъра на Далас и Линдзи забеляза летящото червено конче върху сградата на „Мобил Ойл“, река Тринити и езеро Далас — долу се бе открила фантастична гледка. Младата жена не успя да сподави възторжения си възглас, бе толкова щастлива, че й идеше да запее.

Вечерта бе приказна, направо вълшебна. Прелетяха над Грийнвил и Луисвил, над Форд Уърт, над Арлингтън, където на стадиона „Тексас Рейнджърс“ играеха бейзбол. Префучаха веднъж и над къщата й в Ричардсън. Линдзи се надяваше, че Рита държи бюфета със стъкларията. И друг път Кендъл се бе стрелкал току над покрива и Рита неизменно хукваше да подпре вратичките на бюфета, та да не изпопадат чашите и чиниите. При тази мисъл Линдзи се подсмихна.

— Готова ли си да те инструктирам като пръв спец? — попита Кендъл.

Момичето кимна и той му показа как да разчита данните върху висотомера, как да познае колко гориво остава, как да дърпа ръчката, за да изкачи самолета, и как да натиска с крака педалите.

— Браво! — похвали я Кендъл гордо. — Ето че сега ти караш самолета.

Когато се снишиха, за да тренират на летище Шайло в Плейноу аварийно кацане, Кендъл се свърза с диспечерската кула и Линдзи чу името на самолета.

— Тук 482 Ромео и Жулиета. Аварийно кацане!

— Тук Роджър — му отговориха. — Имате писта за аварийно кацане.

Линдзи се извърна към Кендъл и му се усмихна.

— Как се казва самолетът, Ромео и Жулиета ли?

— Ъхъ.

— Ти си го измислил, знам си аз.

— Може да съм го измислил аз — отвърна той, след като приземи безупречно машината и после отново се извиси. — А може и Маркъс. Пада си по такива шегички.

— Да де — съгласи се тя. — Не е зле да си намери приятелка. С никого ли не излиза?

— Прекалено зает е. Женен е за двеста самолета.

— Точно като теб — вметна Линдзи.

— А, не си права — поклати глава Кендъл. — Този път ще се приземя и ще идем да се поразходим. Имам нужда да се поразтъпча.

Линдзи кимна в знак на съгласие и не след дълго самолетът вече бе на окъпаната в светлина писта. Кендъл подаде на Линдзи ръка и й помогна да скочи от крилото, сетне минаха заедно между частните самолети, прихванати с метални вериги към земята. Кендъл започна да разказва за всеки поотделно, Линдзи го слушаше развеселена. Приятелят й знаеше къде точно е произведена всяка една машина, добре ли лети и на кого принадлежи. Наистина бе като женен за тези двеста самолета. Или те му бяха като двеста деца. Линдзи бе като омагьосана — искаше й се тази вечер да не свършва никога.

Кендъл забеляза замечтания израз върху лицето й, приближи се до нея и я целуна нежно. И двамата извърнаха очи към звездите.

— Колко красиви са! — въздъхна Линдзи.

— Нашето място е там, при звездите — пророни Кендъл, без да откъсва поглед от нея.

— Какво крехко равновесие, нали? Оттук, от земята, виждаш звездите, а от горе, от небето, виждаш земята. Между тях има мъничко черно пространство, където можеш да летиш и да се чувстваш частица и от небето, и от земята.

Кендъл я погледна разнежено. Всичко, което тя изричаше, бе толкова мило, толкова мъдро и духовно. Веднъж й подметна на шега да напишела книга, сборник с всички свои мъдрости. Предложението му бе нелепо, разбира се, но сега, решеше ли той, че някоя нейна фраза трябва да влезе в сборника, и двамата прихваха да се смеят.

— Тръгваме ли? — попита Кендъл и й протегна ръка, която Линдзи пое някак вяло.

Не й се тръгваше. Отново се качиха в самолета и Кендъл я целуна по устните. Веднага включи двигателите на малката машина и те пак се извисиха в небето.

Самолетът се насочи на югозапад; Линдзи не смееше да пророни и дума от страх да не прогони вълшебството, обгърнало нощта, светлините, които образуваха тъничка нежна дантела и горе в небесата, и долу на земята. Не забелязваше, че Кендъл час по час се извръща към нея, нито дяволитата усмивка върху лицето му. Беше й приготвил още една изненада. Не бе сигурен, че е уместно да подлага Линдзи и на това, но забелязал колко щастливо е лицето й в този техен малък свят, реши, че ще й допадне. Извърна поглед към светлинното табло, провери скоростта на витлото, височината и посоката. Сетне бавно и незабелязано намали скоростта. Пак стрелна с очи Линдзи и този път тя го усети.

— Какво си намислил? Пак ли ще ми показваш какъв ненадминат ас си?

Сякаш в отговор самолетът хлътна надолу и Линдзи усети как сърцето й се свива, досущ като на водна пързалка. Кендъл дръпна с все сила ръчката и отново подкара право напред, само на двеста-триста метра от земята.

— Беше страхотно! — засмя се Линдзи и очите й заблещукаха като на дете, открило нещо ново. — Хайде пак!

Беше опиянена. За нея нямаше по-прекрасно нещо от това да лети със самолет. Аеродинамиката и науката не я интересуваха. Просто искаше да остане до края на живота си заедно с Кендъл горе в небето.

На него му беше приятно. Току-що бе имитирал аварийна ситуация и на Линдзи й хареса. Повечето хора направо изтръпваха, ако самолетът хлътнеше малко надолу. Нищо чудно, че Кендъл се влюбваше в Линдзи. Дори и да забравеше колко я обича, някоя нейна дума или дребен жест, само погледът й го подсещаха, че е влюбен до полуда в нея.

Върнаха се над летището и загледаха как белите светлинки стават розови, после червени. Колесникът изтрака, крилете на самолета се разклатиха и когато се приземиха на пистата, Линдзи усети някаква празнота и огромна тъга.

Докато се прибираха със златистия корвет на Кендъл, светлините по магистралата им се струваха някак странни и умити. Покрай тях профучаваха други автомобили, които проблясваха, някъде свиреше радио, по което звучеше протяжна кънтри песен. На Линдзи й бе неприятно да гледа и слуша всичко това. Още бе в някакъв друг свят много далеч оттук, където цареше пълна тишина. Осъзна с усмивка, че вече никога няма да са й достатъчни дребните делнични неща. Бе летяла с мъжа, когото обича. Представите й за света — и за душевното спокойствие, се бяха променили безвъзвратно.

Всички лампи в кухнята светеха, а Линдзи похапваше доволна сандвич с бекон, маруля и домат. Искаше й се да сподели с Рита и най-малката подробност от великолепната вечер, която бе прекарала, но същевременно й се щеше да запази изживяването единствено за себе си, сякаш щеше да се лиши от частица от него, ако го разкажеше на някого. Ето защо съобщи на приятелката си само откъслечни впечатления: че са прелетели над Грийнвил, Луисвил и Форт Уърт. Да, Рита гледала сериала „Магнум“ по телевизията, когато самолетът профучал над къщата. Да, скочила и подпряла бюфета — нямало счупени чаши и чинии. Но изтървала цели три минути от „Магнум“. Надявала се, че Кендъл се чувства горд със своите въздушни подвизи.

Стана и изплакна чашите, натопени в мивката.

— Е, Лин — поде Рита, подготвяйки се за поредния взрив от писъци. — Не знам колко добри новини можеш да поемеш за един ден, но имам да ти съобщавам още една.

— Какво? — извърна се Линдзи и погледна предизвикателно приятелката си.

— Преди малко те търси Джийн Оливър. Видял някаква твоя статия и иска да я препечатат. До понеделник трябвало да уточни съдържанието на броя. Затова помоли да му се обадиш в редакцията още утре сутринта.

Тя взе едно листче с номера в Лос Анжелос, сгъна го на самолетче и го запокити през стаята. Линдзи го улови във въздуха. Погледна името и телефонния номер, които бе записала съквартирантката й. Джийн Оливър бе главен редактор на списание „Уест Стайл“. По принцип в подобно обаждане нямаше нищо необичайно. И друг път материали на Линдзи бяха излизали в списания, разпространявани в цялата страна. Този път обаче ставаше дума за нещо по-различно. Списанието щеше да й плати баснословен хонорар, ала тя не бе написала въпросната статия за пари.

Идеята за нея й беше хрумнала една вечер, когато тя се бе затъжила за планината и Тейлър Парк. Бе описала хората там, които обичаше, забавите, студа, играта на карти, която обикновено продължаваше до посред нощ, печеното с планински подправки. Бе най-добрият й материал, но тя не можеше да го осъзнае. Седнеше ли да го редактира, не бе в състояние да гледа на него обективно, бе вложила в статията цялата си душа.

Бе възпитавана като всички девойки от Юга. Знаеше как да поддържа фигурата си… Умееше да свири криво-ляво на пиано, да се гримира така, че да не изглежда просташки, да си подбира дрехите според последната мода. Планината й бе разкрила един друг, по-различен свят. В гимназията, когато всички други момичета от Далас се учеха да ходят на токчета, Линдзи се разхождаше със сиви туристически обуща с яркочервени връзки. Броеше дните до мига, когато отново ще е горе в планината. Там бе душата й. Та във въпросната статия се бе опитала да опише какво й е дала планината.

На сутринта се обади на Джийн Оливър. Той вдигна слушалката веднага.

— Съгласна ли си да ни я дадеш? — попита маститият редактор, след като си размениха няколко банални фрази.

После й каза, че много е харесал статията и се надява тя да бъде оценена и от критиците. Смятал това да бъде основният материал в броя. Имал нужда от снимка за корицата и от няколко фотографии като илюстрации към публикацията. Било спешно.

Линдзи имаше няколко хубави снимки от туристическото селище на Хауардови в Тейлър Парк, но нито една не ставаше за корица. Познаваше неколцина фотографи в Колорадо, работеха за „Гънизън Кънтри Таймс“, но не искаше да се уговаря по телефона. Материалът бе много важен. Линдзи държеше да провери през обектива всяка снимка така, както тя щеше да се появи в „Уест Стайл“.

Погледна календара върху писалището и се усмихна самодоволно. Имаше една седмица платен отпуск. Звънна на Рекс Мартин в „Таймс Хералд“ и го помоли да й намери за известно време заместник. Сетне се обади в Абилин, на Том Йоргенсън, най-добрия фотожурналист на свободна практика. Разбраха се да се срещнат в Денвър.

Накрая звънна на летището и запази билет отиване и връщане от Далас до Гънизън.

Когато Рита се събуди, тя почти си бе стегнала багажа.

— Какво правиш? — попита я съквартирантката й, както стоеше на вратата с чаша димящо кафе в ръката.

— Познай, де! — извика Линдзи и извади няколко чифта синьо зимно бельо от чекмеджето.

— Не думай! Планините ли? Покрай материала май ти е домъчняло за тях? И се налага да заминеш незабавно, инак ще умреш.

— Почти позна! — заподскача Линдзи из стаята. Рита имаше чувството, че приятелката й лети. — Искат снимка към материала, която да сложат на корицата. Това означава, че планината ще ни озарява от всяка вестникарска будка. Налага се да осигуря няколко хубави фотографии.

— Моите поздравления! — каза Рита. — Кога заминаваш?

— Следобед, в четири и пет. Връщам се следващата неделя. Погрижила съм се за всичко.

Рита кимна одобрително, Линдзи бе много организирана. Разполагаше с четири часа, за да се приготви за едноседмичната си отпуска, и сто на сто щеше да успее.

— Да те закарам ли на летището? — предложи приятелката й.

— Благодаря ти, съкафезничке! — ухили се Линдзи. — Ще взема автобуса. Имам само един куфар. Все ще се оправя някак. Мислех да ме закара Кендъл. Днес има почивен ден. Търсих го вкъщи, но не се обажда. Може би Маркъс го е извикал сутринта под пара. Ако не го открия, ще се помъча да се справя сама.

— Горкият Кендъл! — изстена Рита. — Открий го на всяка цена. Направо се чудя какво ще прави без теб цяла седмица.

— Стига си го оплаквала — засмя се Линдзи и метна единия си пантоф по посока на своята приятелка, която се дръпна, за да не разлее кафето. — Мен ако питаш, ти се грижиш по-добре за Кендъл Алън.

— Е, все някой трябва да се грижи за клетото момче, докато ти кокетираш на другия край на страната.

— Пак ще го потърся вкъщи.

Но и този път не отговори никой. Реши да види дали не е на летището. Още след второто позвъняване телефона вдигна Маркъс.

— Ти какво, да не си се преселил в хангара? — попита Линдзи. — Напоследък, обадя ли се, все на теб попадам.

— Ами да! — Маркъс явно бе радостен, че я чува. — Монтирал съм си автоматичен сигнал — почва да писука веднага, щом апаратът улови гласа ти. — Линдзи бе доста изненадана от топлотата в гласа му. — Признателен съм ти за загрижеността. Да, преселих се в хангара. Самолетите не спят никога.

— Аз също — пошегува се Линдзи. — Цяла сутрин търся Кендъл. Там ли е?

— Не. Днес му е почивен ден. Снощи добре ли мина?

— Беше страхотно — каза Линдзи; веднага се разнежи при спомена за предната вечер.

— Да предам ли нещо на Кендъл? Може и да се отбие следобед.

— Не, благодаря. Пак ще го потърся вкъщи. Не го ли намеря, ще ти звънна.

Цял следобед Линдзи не подви крак: поливаше цветята, чистеше. Опита още веднъж да се свърже с Кендъл в три часа, преди да тръгне, и после в четири без петнайсет от летището. Телефонът му продължаваше да дава свободно. Отчаяна, звънна повторно на Маркъс и го помоли да предаде на приятеля й, че заминава. Дано не й се разсърди, че е тръгнала толкова внезапно.

Огромният самолет се засили по пистата и се извиси в небето. Линдзи затвори очи и се усмихна — вече бе сигурна, че Кендъл я обича. Рита обеща да му обясни всичко за статията в „Уест Стайл“. Линдзи знаеше, че и той ще се зарадва не по-малко от нея.

Кендъл продължаваше да крачи като звяр в клетка. Само така можеше да попритъпи глождещата мъка. Отново бе сънувал онзи сън. Чу вледеняващите кръвта писъци на Сара, носеща се право към земята. Мислеше, че се е преборил с отчаянието. Вчера бе качил Линдзи на самолета и на нея й бе харесало. Обичаше я. Но не така, както му се искаше. Още не се бе отърсил от миналото си. Доказваше го и сънят от нощес.

Той бе един душевно осакатен човек. Тези сънища направо го изпепеляваха. Не беше честно. Спрямо него. Спрямо Линдзи. Спрямо Сара. Още не бе казал на Линдзи за Сара. Преди време щеше да е по-лесно. Неведнъж и два пъти тя се бе опитвала да разбере защо Кендъл гледа толкова покрусено, ала той все премълчаваше истината. Сега вече бе твърде късно.

Снощи, докато бяха летели със самолета над Северен Далас, разбра, че Линдзи е достатъчно силна да знае истината. Но дали той бе достатъчно силен да й я каже? Беше един смазан човек, а тя заслужаваше нещо по-добро.

— Хей! — повика го Маркъс един час по-късно, когато Кендъл отиваше към хангара. — Имам да ти съобщавам нещо. Твоето момиче те заряза, Алън. А ти дори не знаеш. Къде се губиш цял ден?

— Мотах се — махна с ръка Кендъл.

— Линдзи те търси под дърво и камък. Преди четвърт час замина за Гънизън, щата Колорадо. Било за хубаво, от Рита си щял да научиш повече.

Кендъл поклати глава. Не бе го очаквал. Но колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че е за добро. Така щеше да има възможност да подреди мислите си. А довечера, ако вземеше приспивателно, може би нямаше да сънува кошмари. От месеци не бе взимал лекарства.

Щом се прибра, сложи във фурната замразен пилешки пай и извади от гардероба три огромни кутии. В тях бе вместен животът на Сара, всичките й двайсет и четири години. Кендъл знаеше какво има във всяко пликче: излинели от времето писма, сухи цветя, напукани снимки, някакви брошки и герданчета. Идеше му да драсне клечка кибрит и да подпали цялата купчина. Бе готов да умре, само и само да се отърси от бремето на миналото, ала не знаеше как да го стори.

Четвърта глава

Когато Линдзи слезе нетърпеливо от самолета в Гънизън, свежият юлски въздух дъхтеше на бор, мъх и градински чай. Тя още не бе в планината, ала вече долавяше уханието й.

Погледна Том Йоргенсън и му махна с ръка към живописното планинско селище, ширнало се пред тях.

— Наслади се за последно на цивилизацията, защото цяла седмица няма да видиш нито един асфалтиран път!

Нае от единственото бюро един форд бронко и без да поглежда картата, подкара по оживената главна улица на селището нагоре към каньона. Докато прекосяваха Гънизън, се вълнуваше много: показа на фоторепортера пицария „Марио“ отдясно, хотел „Катълман“ отляво и други свои любими местенца. Но когато пътят се стесни и започна да криволичи между зъберите, тя се умисли. Показа се и река Гънизън, която залъкатуши заедно с тях покрай завоите. Дърветата станаха по-големи и високи, гората тук бе толкова гъста, че вечерният здрач едвам проникваше под короните. Над пътя с две платна току се надвесваше канара, от време на време Том Йоргенсън мярваше и Кълиджийт Пийкс, извисили се с назъбените си очертания на фона на небето. Фотографът усети как малко по малко го обзема някакво невероятно спокойствие и едва сега разбра защо Линдзи обича така тази местност. От Далас чак дотук му бе говорила само за ромоленето на реката, за вятъра, свистящ в клоните на дърветата, за спокойствието, царящо в планината. Едва сега си даде сметка каква огромна сила черпи момичето от това място.

Линдзи влезе с колата през портата, спря форда пред централната сграда на туристическото селище на Хауардови, а после въздъхна и се усмихна на Том. Отвориха едновременно вратите на форда и прекосиха дългата покрита веранда. До вратата бе окачена камбанка, с която персоналът викаше за храна отседналите в ранчото, и Линдзи докосна с показалец езичето й. Том отвори разнебитената врата с мрежа срещу насекомите. Някъде от задните помещения се чу тракане на тенджери и тигани. Линдзи си беше вкъщи.

— Линдзи Корнел! Не мога да повярвам на очите си! — възкликна Марджи Хауард, след което се завтече към антрето и сграбчи момичето в обятията си. Беше висока снажна жена с очи и коса с цвят на лъснато сребро. — Я да те видя!

Дръпна се и огледа доволно Линдзи от глава до пети.

— Одобрена ли съм? — ухили се девойката.

— Я, кой е тук, моето момиче! — ахна и Дан Хауард, който влезе през входната врата и също притисна Линдзи до себе си. — Браво на теб, че успя да дойдеш. Линолеумът в мокрото помещение се е напукал и трябва да го сменим. Хладилникът в бунгало 7А трябва да се размрази. Вчера е изключил и жената, която сме настанили там, се оплака, че млякото й е прокиснало. Покривът на бунгало 5А е протекъл, та си рекох, че ще те оставя ти да го катраносаш.

— Чакай малко! — прекъсна го Линдзи и се опита да си придаде покрусен вид, но бе прекалено щастлива и не се получи нищо. — Мислех поне веднъж да дойда като гостенка. Всички ли командариш така?

— По-добра помощничка от теб не сме имали — заоправдава се Дан. — Не мога да си позволя да те оставя да стоиш със скръстени ръце.

Том Йоргенсън ги наблюдаваше как се смеят, прегръщат и шегуват. Изведнъж му направи впечатление, че Линдзи е притеснена. Не бе я виждал никога така уплашена. Сякаш изгаряше от желание да принадлежи към света на тези весели планинци, да си намери удобно местенце в техния уютен живот, но не бе сигурна, че те ще я допуснат.

Линдзи усети погледа на Том. Обърна се и махна с ръка към фотографа.

— Том Йоргенсън, един от най-добрите фото-журналисти на Югозапада — представи го тя. — А това са моите роднини от Колорадо, Дан и Марджи Хауард.

— Приятно ми е — рече Том и протегна любезно ръка на Дан.

— През следващите няколко дни Том ще ви следва по петите. Дано ви е симпатичен.

— Много се радваме — намигна Марджи на своя гост, сетне хвана Линдзи за лакътя и я поведе към кухнята. — Идваш като гръм от ясно небе. Сигурно не си успяла да напазаруваш. Пък и бездруго не се храниш добре… Затова смятам да ви нагостя.

Линдзи озари с усмивка Марджи.

— Винаги те е бивало да посрещаш гости. — Тя повика с ръка Том. — Ела насам, фотографе! Предстои ти да опиташ най-вкусните гозби в живота си.

Момичето не преувеличаваше. Марджи им поднесе пържени пилешки ролца със сметанов сос, печени домати с масло, зелен фасул, откъснат току-що от градината, салата и домашни курабийки. Десертът беше карамелов пай от нерафинирана захар, мексиканска ванилия и масло по старовремска оклахомска рецепта на бабата на Марджи. Том не бе вкусвал ястия, които да са толкова простички и същевременно толкова изискани. Разговорът му допадна не по-малко от храната.

Дан и новите момичета, които чистеха бунгалата, не млъкнаха цяла вечер. Том не изпускаше Линдзи от очи. Бе изненадан, че тя не се включва в разговора, сякаш се страхуваше да изрече и дума, да признае пред самата себе си какво значат за нея тези хора и това място.

Още от малка, дойдеше ли средата на юли, родителите й я водеха тук, в това усамотено туристическо селище. И всяка година Линдзи правеше някое ново откритие. На пет годинки хвана пъстърва. После по забавите се научи да танцува. Да слага линолеум, да катраносва покриви и да размразява допотопни хладилници. Тук бе усвоила и как да забравя за града, за Юга. Ако можехте да зърнете отнякъде сега лицето й, щяхте да различите върху него неописуема обич към това ранчо и планината, към силата, която й бяха вдъхнали те. Планинска сила. Дойдеше ли тук, толкова се разнежваше към благословената хубост на местността, че чак оставаше без дъх.

— Чакай да ти кажа защо Джо качи всички лодки в ранчото.

— Защото Рон видя на езерото мечка — изчурулика едно от девойчетата, които чистеха бунгалата. — Джо се уплаши, че ще влезе и в гребната база.

Линдзи се засмя. Бе невъзможно човек да не се включи в подобен разговор.

— Преди две години — поде тя, като остави вилицата и се наведе напред — една мецана си хареса бунгалото на Мейбъл Стоунман. Отживя си в него, нали, Папая?

На Дан му стана приятно, че момичето се обръща към него по прякор. Значи се отърсваше от напрежението. Всеки път Дан бе принуден най-малко три часа да прави какво ли не, та да извади Линдзи от черупката й, сякаш тя живееше в два свята и трябваше да положи доста усилия, докато се почувства удобно тук.

— Мечката се бе развилняла — изпуфтя весело Дан и намигна на Линдзи. — Беше се напъхала в банята, бе изсмукала всичкия шампоан от бутилката, а после бе излапала и сапуна. Когато Мейбъл се прибра, още пускаше мехурчета.

Всички прихнаха да се смеят. Очите на Линдзи блестяха. В смеха и шегите на хората около масата сякаш кънтеше: „Добре дошла вкъщи!“. Изведнъж й домъчня ужасно за Кендъл. Всичко това бе част от нея и тя искаше да го сподели с приятеля си. Колко хубаво щеше да бъде, ако около масата звучеше и неговият смях. Прииска й се да чуе някоя от шегите му.

По-късно същата вечер, докато вървеше през тревата към бунгалото, където щеше да нощува, Линдзи направо не можеше да откъсне очи от звездите. Едва предната вечер бе летяла в небето заедно с Кендъл. Бе сигурна, че звездите над Тексас не са по-малко, ала от светлините на града те не блестяха така ярко. Или може би причината бе в нея? Сега небосводът бе осеян с милиард звезди. Ярки и мъждиви. Огромни и ослепителни, и до тях — мънички и нежни. Едва сега Линдзи разбра какво е това вечност. Дали утре да не почне да ги брои? Щеше да й отнеме някакви си двеста-триста години. Тя се усмихна — какво по-прекрасно от това да изживееш двеста-триста години на такова място! Понякога й се струваше, че вече го е изпитвала.

Колко й бе липсвало ранчото! А сега й липсваха Далас и Кендъл. Прииска й се някак да събере на едно място всичко и всички, които обичаше — тогава вече животът щеше да е същинска мечта! Изведнъж си даде сметка, че тази тъга я плаши. Замисли се коя ли е причината. И внезапно проумя, че я е страх, понеже не знае за какво точно тъгува.

Кендъл вече бе взел решение. Обикновено обмисляше всяка своя стъпка най-малко три-четири дена. Хората, които взимаха импулсивно решения, се изнервяха от мудността му. Но решеше ли нещо, Кендъл Алън бе сигурен, че не бърка. Никога не се отказваше от решенията си, качество, с което се гордееше изключително много.

Улесни го и това, че Линдзи я нямаше. Когато тя бе близо до него, инстинктите му се притъпяваха, особено напоследък. След като Линдзи замина, той се обади в понеделник на сестрата на Сара в Хюстън и я помоли да прибере кутиите с нещата на жена му. Щом не бе в състояние да се отърси от спомените, можеше поне да ги сподели с хората, които също бяха обичали Сара. Работеше като луд в хангара на авиомонтьорите и колегите му решиха, че бъхти така, защото я няма Линдзи. Единствен Маркъс бе разтревожен. Липсваха му непрестанното дърдорене и шегите на Кендъл, пламъчето в очите на неговия приятел. Сега в погледа му се четеше само болезнено мрачно примирение. И преди бе забелязвал този израз върху лицето му, ала само за миг, за частица от секундата. Докато сега покрусата сякаш се бе загнездила завинаги в очите му. Маркъс бе загрижен. Неговият приятел явно се измъчваше неописуемо.

— Ей, ти! — сръга го веднъж в ребрата, когато му стана непоносимо да го вижда такъв намръщен.

Кендъл го изгледа с празен поглед и отново се залови за работа.

— Не ме закачай, чу ли! — прошепна така, че да го чуе само Маркъс.

— А, този път не си познал — отвърна приятелят му. — Гледам те как се погубваш, а не знам защо. — Настана тягостно мълчание. — Заради Линдзи е, нали? — свъси се Маркъс. И пак мълчание. — Защо не си изплачеш душата? Едва ли съм в състояние да ти помогна, но поне ще те изслушам. Не мога да те гледам такъв.

Костваше му огромно усилие да го изрече, но бе искрен в думите си.

— Махни ми се от главата — изръмжа Кендъл.

— Не си даваш сметка колко ще сбъркаш, ако съсипеш всичко между вас с Линдзи.

— Казах, махни ми се от главата — повтори Кендъл.

Маркъс видя, че няма смисъл. Държеше на приятеля си, но само това оставаше, да вдигнат скандал в хангара. Пък и не му беше работа. Бе почти сигурен, че Кендъл страда заради Линдзи — нещо трепна у него, когато Маркъс спомена името й. Може би Линдзи бе решила да не се вижда известно време с Кендъл. Сигурно затова бе заминала толкова ненадейно. Маркъс не можеше да я вини — Кендъл бе чудесен, но понякога можеше да ти скъса нервите. А Линдзи бе хубаво момиче. Маркъс се питаше дали тя си дава сметка колко е красива. Най-малкото не се държеше като някоя нафукана госпожичка. Раздаваше се заради другите. И най-вече заради Кендъл. Беше го извадила от дупката. Понякога на Маркъс му се струваше, че и той е влюбен в нея. Замисли се дали наистина е така, но не можа да си отговори недвусмислено. Знаеше, че видеше ли Линдзи, сърцето му направо спираше. Знаеше, че я сънува, веднъж се събуди и си спомни, че я е прегръщал насън. Поклати глава, за да прогони тези мисли. Само това оставаше да хлътне по момичето на най-добрия си приятел! Не можеше да си го позволи дори наум.

Телефонът иззвъня; Рита предположи, че е Линдзи. С изненада чу гласа на Кендъл. На драго сърце, каза му, ще пие с него кафе в Нортпарк. Можеше да му даде добри съвети, ако се касаеше за Линдзи. Той сигурно бе решил да й предложи да се оженят. И щеше да пита Рита кой номер пръстен носи приятелката й. Двамата бяха толкова влюбени един в друг, че на човек чак му се свиваше сърцето, като ги гледаше. Но й оказваха на околните благотворно влияние. Нали бе свидетелка на любовта им, Рита сякаш бе израсла покрай тях.

В седем без четвърт вечерта грабна дамската си чанта и синия пуловер от ангорска вълна. Кендъл й бе определил среща в „Кипс Биг Бой“; нямаше задръстване по магистралата и Рита дори подрани. Седна в едно сепаре до прозореца и ето че след малко в ресторанта дойде и Кендъл. Тя стана да го прегърне, но забеляза, че той е някак сдържан и разсеян.

— Вече поръчах кафе — рече Рита весело, опитвайки се да не обръща внимание на настроението му. — Нямах търпение да поема дневната си доза кофеин. Нали и ти ще изпиеш едно кафе? — засмя се тя притеснено — нещо не беше наред.

Кендъл повика с показалец келнерката и я помоли за чаша.

— Какво има, Кендъл? — попита Рита — изведнъж се бе почувствала много неловко в присъствието му.

— Ще говоря без заобикалки — поде младежът и отпи от кафето. — Искам да предадеш нещо на Линдзи, невъзможно ми е да й го кажа сам.

Рита се смръщи. Забеляза, че ръката, с която Кендъл държи чашата, трепери.

— Сближихме се много през последната година… Има обаче неща, които не знаеш. — Той подбираше всяка дума внимателно, предпазливо, сякаш се провираше през остри назъбени предмети. — Например за… за Сара.

— Какви ги дрънкаш, Кендъл! — ахна Рита.

— Обичам друга — отсече спокойно Кендъл, въпреки че сърцето му щеше да се пръсне от вълнение.

Беше му на устата да й каже истината, но не намери сили. Бе твърде късно. Трябваше да намери друг изход.

— В петък се женя — рече и настръхна целият от собствените си думи. — Предай на Линдзи, че вече не мога да се срещам с нея.

Най-сетне! Бе дал свобода на Линдзи. Бе дал свобода и на Сара.

— Леке! — изсъска Рита едва чуто, но така, че Кендъл усети думата като шамар. — Няма да ти върша мръсната работа. Щом ти е стискало да забъркаш тази каша, бъди така любезен да си носиш последствията. Нищо няма да предам на Линдзи.

— В такъв случай тя няма да научи истината. Аз няма да й се обадя.

Рита скочи и без да се обръща, хукна към вратата. Нека този келеш плати сметката! Бе съсипал живота на Линдзи. Можеше срещу това да пожертва поне петдесет цента.

След като Рита си тръгна, Кендъл дълго не откъсна очи от кафето в чашата. Беше се заканила, че няма да предаде на Линдзи, но сто на сто щеше да й каже. Е, не веднага. Щеше да изчака ден-два, сетне нямаше да издържи да гледа как Линдзи сама стига до истината.

Той стисна очи с напразната надежда да забрави за случилото се. Знаеше, че е страхливец и глупак. Ала още не можеше да приеме истината. Искаше да остане верен на жена си. Връзката му с Линдзи се бе развила прекалено бързо. Той не бе готов за подобно нещо.

Сега, след като всичко приключи, Кендъл осъзна какво е сторил и го прониза остра, непоносима болка. Вече беше сам-самичък на тоя свят. Нямаше Линдзи. Нямаше и Сара. Изведнъж си даде сметка, че не знае дали притежава и себе си.

Линдзи отпусна глава върху облегалката и се усмихна уморено на стюардесата, която й поднесе чаша доматен сок с резенче лимон. Бе капнала от умора, но бе доволна. Те с Том бяха успели за шест дни да заснемат най-хубавото от Тейлър Парк. Изгревът и залезът в планината. Звездите. Ранчото. Кметството в селището. Старото гробище. Как Дан и Марджи посрещат летовници. Седмицата бе минала плодотворно. Но накрая тя едвам намери сили да се сбогува с хората в туристическото селище.

— Хайде остани — каза натъжена Марджи. — В сряда момичетата си тръгват, скоро започва учебната година. Имаме нужда от хора, които да ни помагат по време на ловния сезон.

— Тъй де — подкрепи я Дан и загъделичка Линдзи по ребрата. — Бунгало 12-Б плаче за още една боя, а на 2-А пък му е протекъл покривът. Все ще измислим нещо да те извиним.

— Ще кажем например, че се е наложило да изгладя осемдесет пердета и да подменя пода в бунгалце 4, а? Знам, че няма да ме оставиш дъх да си поема. Но пишещата машина ме зове — възрази Линдзи и показа с пръсти как пише на машина.

Докато пътуваше със самолета към къщи, си припомни, че е журналистка и не бива да се поддава на изкушението да остане в планината и да търка подове. Обратното, би трябвало да се радва, че се прибира. И че скоро ще види Кендъл. Усмихна се почти весело. Животът й бе преизпълнен с чудеса.

— Рита! Вече съм си вкъщи! — провикна се Линдзи няколко часа по-късно, когато влезе в тъмното антре.

Съквартирантката й явно бе излязла. Всъщност Линдзи бе доволна, че известно време ще бъде сама — тъкмо ще си разопакова багажа и ще звънне на Кендъл. Остави куфара на пода в тъмната спалня, щракна лампата и веднага се запъти към телефонния апарат. Изчака сигналът да иззвъни цели осемнайсет пъти и чак тогава затвори. Клетият Кендъл! Явно нямаха милост към него, бяха го хванали да работи и в събота вечер. Опита да се свърже с хангара на авиомонтьорите. Вдигна мъж, когото не познаваше. Кендъл Алън го нямало. От вчера бил излязъл в отпуска. Щял да се върне на работа следващата седмица.

Линдзи въздъхна. И тя е една, трябваше да му се обади от ранчото! Няколко пъти й бе минавало през ума, ала в долината Тейлър имаше само един телефонен апарат с шест деривата. При спешни случаи вършеше работа, но не ставаше за дълъг междуселищен любовен разговор. Все се намираше някой, който да чака, да грабва слушалката и да върти шайбата.

Изведнъж се притесни, че се е случило нещо, но побърза да прогони тревожните мисли. Беше сигурна, че Кендъл ще й се обади тази вечер, и реши да почака. Разопакова багажа, занесе мръсните дрехи в коша за пране. Не се преоблече, та да е готова да се види с Кендъл веднага щом той й звънне. Вдигна косата си, прихвана я със златиста шнола и се излегна на канапето. Дълго не сваля поглед от телефонния апарат, сякаш му внушаваше да звънне, той обаче мълчеше. Накрая се унесе и потъна в сън.

Дните минаваха, телефонът не звънеше и страховете на Линдзи започната да се множат, за да придобият формата на страховити чудовища, от които няма спасение. Те съскаха, ревяха и събаряха стените на вярата й в нейния любим, докато мъката й не стана непоносима. Рита ходеше пребледняла като платно и влезеше ли Линдзи в стаята, тутакси си намираше повод да хукне нанякъде. Но с времето мъката в очите на Линдзи ставаше все по-силна и Рита си даде сметка, че не е в състояние да крие повече ужасната истина.

Една вечер хвана приятелката си за ръката и рече:

— Трябва да поговорим.

— Имаш да ми казваш нещо? — извика Линдзи.

— Не ми е работа да го правя, но нямам избор.

В крайна сметка Кендъл бе победил. По измъчения израз на Линдзи Рита осъзна, че е трябвало да изпълни желанието му много по-рано. Все се надяваше това леке да се обади и да си поеме отговорността, от него обаче нямаше ни вест, ни кост. Падаше се на нея да съобщи неприятната вест.

— Хайде, Рита, не се притеснявай — прошепна Линдзи, усетила, че приятелката й се нуждае от насърчаване. — Изплюй камъчето!

— Става дума за Кендъл. Той такова… Ще се жени.

— Той какво? — Линдзи скочи от стола и преобърна купата с плодовете. — Изключено! Какви ги дрънкаш?

— Знам само това — разплака се Рита. Очите на Линдзи се разшириха и заприличаха на кратери върху лицето й. Тя бе пребледняла като мъртвец. „Поне да си бе поплакала“, помисли си Рита. Но Линдзи не отрони и сълза, не издаде и стон.

— Не! — прошепна само.

Заоглежда се трескаво като затворено в клетка животно.

Рита отиде при нея и я прегърна — двете жени дълго се притискаха една към друга. Линдзи не я интересуваше как съквартирантката й е разбрала за сватбата на Кендъл. За нея важно бе единствено, че е изгубила любовта си. Всичките й мечти бяха смазани, мъртви.

После плака дълго, ала сълзите не разсеяха болката, заседнала като буца на гърлото й. Не можеше да си прости, че е такава глупачка. Мислите й се превърнаха в безкраен низ от кошмари, в главата й се въртяха спомените за това как е сграбчила маратонките на Кендъл… Как той е дошъл да я вземе цял час по-рано за разходката със самолета… Как оная вечер е говорил на самолетите, сякаш те са му приятели. Оттук нататък всяко място, на което отидеше, всеки път, по който поемеше с колата, всяка сутрин, когато се събудеше, щеше да й припомня за живота с него, за нейните радости, победи, глупост. За нея щеше да бъде мъчение дори да се облича. Щеше да вижда в гардероба си дрехи, които също щяха да й напомнят за Кендъл: пуловера, който си бе сложила за разходката със самолета, копринената шемизета с перлените копченца, която Кендъл толкова бе харесвал, джинсите с петно от трева, останало от оня път, когато тримата с Маркъс бяха играли американски футбол в Найтс Парк.

Бе длъжна да го забрави. Трябваше на всяка цена да се махне от Далас, и то преди петък, деня, когато бе сватбата на Кендъл. Останеше ли дотогава тук, щеше да полудее.

В шест без двайсет вечерта в сряда се вмъкна в кабинета на Рекс Мартин за личен разговор. Знаеше, че постъпва правилно. От два дена се мъчеше безрезултатно да сътвори нещо на пишещата машина. Думите й се изплъзваха. Линдзи знаеше какво означава това. То идваше не от сърцето, а от душата й. Тя имаше нужда от есенно почистване: да помпа бензин, да катраносва покриви и да се спуска с мотошейната през Наполеоновия проход. Имаше нужда от своята планина.

Рано в четвъртък звънна на Марджи и я попита има ли още вакантни места за чистачки. Марджи бе на седмото небе от щастие. Ама разбира се, щели да я назначат веднага.

Линдзи обеща на Рита да предплати наема за три месеца, в случай че приятелката й не си намери друга съквартирантка, което не бе никак трудно. Доста от колежките им от Южния методистки университет бяха изявили желание да се нанесат при тях, стига да има свободно място. Къщата бе малка и удобна, почти в центъра на града.

Линдзи напъха победоносно модните си костюми и една рокля на Ив Сен Лоран в калъфа за дрехи. Ходеше с тях само на работа, нямаше да й трябват в Колорадо. Ето ги първите стъпки на новата Линдзи, помисли си, докато затваряше ципа на калъфа. Или по-скоро първите стъпки на старата Линдзи. Или пък пресечната точка между двете.

Бе учудена, че с такава лекота е събрала всички парченца от своя живот и ги е пренаредила наново. Сякаш зачеркваше едно по едно нещата, включени в списък на покупките в универсален магазин. И докато организираше всичко, не си позволяваше да мисли за Кендъл.

Самолетът й се приземи в Гънизън в шест без петнайсет вечерта, четвъртък. Марджи си бе подредила нещата така, че да дойде на пазар по същото време и да я откара до ранчото. През целия път нагоре към планината двете жени не млъкнаха. Марджи се учуди, че Линдзи толкова бързо е променила решението си и се е върнала в Колорадо. Момичето й обясни само най-необходимото. Не спомена за хубавите моменти. Единствено за тъжните. И то съвсем сбито. Влюбила се е в един мъж, но той не я обича. Ще се жени за друга. Утре. Линдзи трепна. Мъчеше се да забрави тази част от историята.

Марджи изглеждаше угрижена, но не даде воля на чувствата си. Обясни на Линдзи, че понеже е егоистка, се радвала, задето тя се е върнала. Усмихна се й уточни, че доста от вратите се нуждаели от ремонт, че трябвало да се измият всички прозорци. Момичетата не успели да й помогнат, тъй като се прибрали вкъщи за учебната година.

— Я да изчислим — рече Линдзи и засмята: — Двайсет и три бунгала и две каравани, всяко със средно по пет прозореца. Това означава, че утре трябва да се измият отвън и отвътре сто двайсет и пет прозореца.

— Точно така — изкоментира покрусено Марджи. — Бива те в математиката.

Линдзи само се усмихна при вида на озадачения израз върху лицето на Марджи. Да измие сто двайсет и пет прозореца! Ето това се иска! С всеки прозорец щеше да измие, да пречисти и частица от себе си.

Целия ден в петък обикаля с ламаринената кофа и ми прозорците. Стана вир-вода, но когато вечерта се прибра да се нахрани, очите й блестяха досущ като сто двайсет и петте прозореца. Миришеше на амоняк и Дан се засмя, като видя, че цялото й лице е в печатарско мастило. Вместо да списва вестници, днес с тях тя бе мила прозорци.

Приличаше на Мара Пепеляшка. Чистенето й се отрази прекрасно. Сега в Далас някои се притесняваха до смърт дали материалите в раздел „Стил“ ще бъдат одобрени. Други пък миеха съдовете вкъщи. А някой вървеше заедно с Кендъл към олтара.

Линдзи бе толкова капнала, че й идеше да се строполи направо на пода. Единственото, което искаше, бе да се пъхне в леглото, да се завие с три вълнени одеяла и да заспи непробудно. Но не би. Някъде към полунощ в селището се появи мечка, която започна да бърника по боклукчийските кофи. От шума Линдзи се събуди и се унесе отново чак след час. А когато потъна в сън, засънува кошмари.

Бе забулена в мъгла, всички се обръщаха подире й, докато тя се носеше към олтара с някакъв мъж без лице. Едно момиче с бял костюм и шапчица от бяла ангорска вълна я сграбчи за ръката и я изтика; Линдзи осъзна, че това е Сара, макар да не знаеше името й, и че мъжът без лице е Кендъл. Тръгна след тях, понесе се, заплава в пространството, нозете й не искаха да помръднат, ала някаква невидима сила я тласкаше ли, тласкаше напред, към белия, отрупан с цветя, олтар. Мъжът без лице се извърна и й прошепна: „Ще бъдеш моя… вечно моя.“ Момичето с белия костюм изпищя ужасено, а Кендъл се обърна и изхвърча като попарен от черквата, и всички по скамейките чуха скърцането на гуми. После Линдзи вече не беше в черквата, къпеше се във ваната, но пак чу гумите на автомобил. Грабна една кърпа, омота я около себе си и изтича навън. Кендъл лежеше мъртъв на улицата. Тя се завтече разплакана към него, но когато се надвеси над лицето му, той се пресегна и дръпна кърпата. Седна на улицата и се изкикоти, сетне се преобрази и заприлича на дявол, а Линдзи стоеше гола-голеничка и плачеше ли, плачеше.

Пета глава

Маркъс погледна невярващо часовника. Беше понеделник, наближаваше обяд, а Кендъл Алън го нямаше никакъв на работа. Винаги идваше в осем нула нула и сега Маркъс бе много разтревожен. Ако беше някой друг, досега да го е уволнил. Кендъл обаче беше най-добрият му приятел, пък и нямаше навика да закъснява.

По време на обедната почивка Маркъс отскочи с колата до Ричардсън и направи единственото, което според него трябваше да стори. Спря точно пред блока и взимайки по две стъпала наведнъж, се качи на втория етаж. Заблъска по вратата на апартамент 209, но не му отвори никой. Маркъс чу отвътре приглушения звук на телевизора. За кой ли път през последния половин месец реши, че нещо не е наред. Без изобщо да се двоуми, подложи едно рамо на вратата и я изби с трясък.

Кендъл седеше на канапето с изцъклен поглед и посърнало лице. Телевизорът явно бе работил цяла седмица. Как ли не бе гръмнал! Кендъл не се беше бръснал от няколко дни, по всичко личеше, че не е и спал.

— Здрасти, Кен! — каза Маркъс и се настани уж нехайно до него на канапето. — Така се погубваш.

— Знам — отвърна Кендъл, без да откъсва очи от телевизора.

— Сутринта те чакахме в хангара — вметна Маркъс. — Ако не знаеш, отпуската ти свърши.

Кендъл го погледна учудено.

— Така ли? Кой ден сме днес?

— Понеделник.

Кендъл поклати глава.

— Остави ме на мира. Назначи някой друг.

— Няма да позволя да си причиняваш всичко това.

— Защо да не си го причинявам? — попита саркастично Кендъл. — Убих Сара. Съсипах живота на Линдзи. Заслужавам си го.

— Не ставай за смях, Кендъл — скастри го приятелят му. — Никой не е убивал Сара. — Известно време Маркъс мълча. — Откога не си ял?

— Не помня.

— Имаш ли нещо против да ми кажеш какво правиш тук?

— Крия се от Линдзи. Нямам друг избор.

— Защо?

— Защото я обичам — поклати той делово глава.

— Не прави глупости — смръщи се Маркъс.

Сега вече разбираше всичко — Кендъл е скъсал с Линдзи, и то, защото си е наумил, че е длъжен още да обича мъртвата си жена. Маркъс знаеше, че приятелят му продължава да изпитва угризения заради нейната смърт, само не се досещаше, че тези угризения са толкова силни. Какъв ужас! Кендъл слагаше кръст на всичко. Съсипваше и своя живот, и живота на Линдзи. На хубавата, добра Линдзи. Маркъс поклати глава, сякаш за да прогони тази мисъл. Момичето не му бе безразлично. Той си даваше сметка, че обича и двамата.

— Слушай, Кен — рече Маркъс и коленичи точно между приятеля си и телевизора. — Правиш ужасна грешка, може би най-ужасната в своя живот. Аз съм твой приятел и няма да допусна да съсипваш това момиче…

— Какво толкова си се загрижил? — изръмжа Кендъл. — За мен ли ти е мъчно, или за Линдзи? Кого от двамата обичаш повече, Маркъс?

— Теб обичам, леке такова — изрече просълзен Маркъс. Не беше лесно да го кажеш да най-добрия си приятел. — И по една случайност знам, че Линдзи също те обича. Миналата седмица счупи телефона да те търси.

Най-сетне Кендъл вдигна поглед към него.

— Досещам се. И тук звъня, но аз не вдигах.

— Чудя се как не те търси и сега — каза Маркъс.

— А, вече не звъни — поклати спокойно глава Кендъл. — Отказа се в четвъртък вечер.

Маркъс кимна.

— Тогава й е казала — допълни Кендъл. Погледът му отново бе помръкнал и Маркъс се опита да не обръща внимание на онова, което съзираше в очите му.

— Казала й е какво?

— За Сара.

— Значи някой й е казал истината? — попита доволен Маркъс.

Но Кендъл пак поклати глава.

— Помолих съквартирантката и да й предаде за Сара… Да й каже, че съм влюбен в друга.

— Но не си си направил труда да уточниш, че жената, която още обичаш, е твоята съпруга, починала преди близо три години, нали? — изпуфтя Маркъс. — Какво се опитваш да си докажеш, Кендъл? Колко си силен ли?

— Да — прошепна смутен младежът.

— Ти си слабак. Безхарактерен глупак.

— На теб какво ти влиза в работата?

— Влиза ми, защото държа и на двама ви. И то много — изсъска вбесен Маркъс, след което грабна телефона. — По-голяма тъпащина едва ли си правил през живота си. Обади й се! — Той почти запокити апарата върху коленете на приятеля си. — Обади и се и й кажи истината. За Сара. За теб. За всичко. Още сега. Докато не е станало късно.

— Вече е късно — отсече Кендъл. Приличаше на малчуган, който всеки момент ще избухне в плач.

— Друг път е късно!

Маркъс прегърна Кендъл през раменете. Бе доволен, че приятелят му най-после идва на себе си. За пръв път от девет дни Кендъл се усмихна. Маркъс може би беше прав. В думите му имаше логика. Може би имаше нещо добро във всички лъжи и полуистини, които бе изрекъл. Може би те с Линдзи щяха да намерят в мъката му път към щастието. Може би той бе достатъчно силен, за да застане лице в лице със злото, което бе причинил; Обичаше Линдзи и бе в състояние да го направи. Взе телефонния апарат и набра номера на момичето.

— О! — възкликна Рита и насмалко не изтърва слушалката, толкова изненадана бе, че чува тъкмо него.

— Трябва да говоря с Линдзи.

— Линдзи не разговаря с женени мъже — изсъска злъчно Рита.

Кендъл въздъхна — бе прекалено уморен, че да се впуска в обяснения.

— Повикай я, Рита.

— Не мога — отсече сухо момичето и думите му се забиха като остри иглички в сърцето на Кендъл. — Тя замина за Колорадо.

— За къде по-точно? Трябва на всяка цена да я открия.

Известно време Рита мълча — искаше да предпази приятелката си от нови страдания.

— Не знам — рече накрая. — Колорадо е голям щат. Може цял живот да я търсиш и пак да не я намериш.

После му затвори с трясък. Кендъл се обърна към Маркъс и присви рамене.

— Говорих с Рита. Тя не ме харесва особено. Лин е в Колорадо, но не знам точно къде.

— Има ли начин да я откриеш? — попита с посърнал поглед Маркъс.

— Ако щеш вярвай, но да — ухили се Кендъл.

Разполагаше с дял следобед, за да потърси в библиотеката. Не помнеше името на ранчото, но видеше ли го, щеше да го познае. Там имаше туристическо селище, значи телефонът бе посочен в някой указател. Знаеше, че започва с „X“ и че е недалеч от Гънизън. Ако се наложеше, бе готов да проверява едно по едно всички туристически селища в околността. Едва ли бяха много.

Четири часа по-късно библиотекарката започна да гаси и отново да пали лампите, за да подскаже на посетителите, че затваря. Но Кендъл вече бе намерил, каквото търсеше. Сравнително бързо бе открил телефонния номер на ранчото на Хауардови. Линдзи му бе повтаряла името най-малко хиляда пъти. Тъкмо на това място бе посветила статията си. Кендъл беше сигурен.

— Ранчото на Хауардови — изчурулика весел глас, когато няколко минути по-късно той набра номера.

. — А, да… — изведнъж се смути Кендъл, ръката му се разтрепери и той не знаеше дали ще е в състояние да продължи. — Линдзи Корнел, ако обичате — изрече пресипнало. Не се налагаше да пита дали е там, бе сигурен в това. — За кого да предам?

— Търси я Кендъл Алън. Спешно е. Кажете й, че трябва на всяка цена да говоря с нея.

Марджи забърза към металната каравана на Върбовия поток. Завари Линдзи да чете захласнато някакъв любовен роман.

— Търси те някой си Кендъл Алън.

Момичето бе толкова стъписано от името, че лицето му стана пепелявосиво. Направо му притъмня, очите му станаха огромни като луната.

— Не мога да се обадя — прошепна едва чуто и добави вече по-високо: — Моля те, кажи му, че не мога да говоря с него.

Когато чу отговора от хиляда и двеста километра разстояние, Кендъл не се ядоса особено.

Това не беше най-доброто решение. Доколкото си спомняше, това бе първото решение, за което съжаляваше. Стана му странно, задето се почувства добре, че осъзнава грешката си.

Щом реши да звънне на Линдзи, го обзе някакво необичайно ново спокойствие, сякаш Сара бе протегнала ръце от небесата и му бе пожелала щастие. От раменете му се смъкна огромно бреме. Той обичаше Линдзи. Обичаше и Сара и точно в това се състоеше победата му. Бе свободен да обича и двете.

Измъкна куфара, който стоеше под леглото, и метна в него чифт джинси, малко бельо, няколко фланели, самобръсначката и четката за зъби. И да бе забравил нещо, щеше да си го набави в Колорадо. Колорадо! Никога не бе ходил там. Нов щат… Ново летище… Нов живот… Нов човек.

Маркъс вече бе подготвил за полет Ромео и Жулиета. Кендъл скочи в пилотската кабина и се насочи на северозапад. В полунощ местно време вече бе на летището в Гънизън. Посрещна го само светлият кръг на прожектора върху диспечерската кула. За миг Кендъл се притесни — какво щеше да прави оттук нататък? Но докато прикрепяше самолета към пистата, зърна в далечината неоновата табела на някакъв мотел. Беше само на две-три пресечки от летището и Кендъл стигна дотам пеша. Нае само за няколко часа единична стая, окъпа се и заспа непробудно. Стана в осем и половина на другата сутрин, хапна набързо в кафенето отсреща и нае кола. В девет вече се изкачваше нагоре по каньона.

Още щом влезе в Тейлър Парк, съгледа летовището на Хауардови. Бунгалата с червени покриви бяха, кажи-речи, единствените постройки в околността. От близо седем километра Кендъл зърна огромната червена табела. Изпита усещане, че се прибира у дома, а не бе стъпвал тук никога. Мина през портата и се заозърта. Всичко беше точно както му го бе описала Линдзи. При входа сякаш на пост се извисяваше старата бензинова помпа. Наредените в кръг бунгала бяха малки, ала уютни, точно това търсеха летовниците, дошли да почиват тук. Централната постройка бе дълга и ниска, над зидания комин се виеше тънка струйка дим. Моравата в средата бе подравнена безупречно, ала в падинките, където косачката не можеше да стигне, грееха яркожълти глухарчета и крехки розови лютичета. Мястото приличаше досущ на Линдзи. Бе практично, но и чаровно. Простичко и старомодно, и същевременно изискано и красиво.

Не щеш ли, сякаш повикана от мислите му, сякаш подчинявайки се на някакъв сложен сценарий, се появи и Линдзи. Показа се все едно на сцена иззад чаршафите, проснати да се сушат. Щом я видя, Кендъл направо замръзна. Бе я държал в обятията си толкова отдавна, та понякога му се струваше, че съзнанието му погажда лоши шеги. Сега, докато я наблюдаваше как сваля чевръсто чаршафите, как ги сгъва и ги реди в очуканата алуминиева кофа, Кендъл разбра, че всичките му мечти за нея са реалност.

Линдзи се бе променила, бе по-различна, отколкото в Далас. Кендъл се почувства замаян само от това, че я гледа. Неговата любима изглеждаше щастлива и припкаше като младо жребче.

Фонът на планината й прилягаше повече, отколкото гледката в Далас. Тя се движеше със самоувереност, каквато й липсваше в града. Бе много красива дори сега, докато сгъваше чаршафите.

Тази сутрин, докато събираше развяното от вятъра пране, Линдзи се чувстваше всичко друго, но не и красива. Имаше дни, когато й бе приятно да върши тази работа, но днес обаче не беше така. Почти не бе мигнала през нощта и се надяваше да не си го изкара на другите.

„Какъв глупак е този Кендъл“, каза си наум. Помнеше как веднъж й се бе обадил да я пита дали не й е развалил съня с целувките си. Още тогава трябваше да се досети, че това е лоша поличба. От онзи ден често не можеше да заспи. А такива странни телефонни обаждания като снощното едва ли се отразяваха добре на съня й. Какво право имаше Кендъл Алън да я търси? Сега би трябвало да си кара медения месец с онази, другата.

Линдзи сгъна последния чаршаф и се прозина. Точно тогава забеляза, че пред ранчото е спряла още една кола. Явно бяха пристигнали нови летовници и това я притесни. Гостите, настанени в бунгалата, запазени за довечера, още не си бяха тръгнали. Грабна кофата с чаршафите и щипките и забърза към централната постройка. Отвори разнебитената предна врата и се смръщи. Марджи регистрираше новия гост, който бе застанал с гръб към Линдзи. Но и така тя долови нещо познато в извивката на раменете, в миризмата, в кройката на якето му. Марджи й се усмихна, мъжът се обърна към Линдзи и тя изохка като ранено животно. Беше той. Тук. В нейното царство. Кендъл Алън.

Линдзи не знаеше дали да изтича и да го прегърне, или да хукне навън. Стоеше, без да се помръдва, смела и дръзка. Кендъл тръгна към нея и тя забеляза в очите му нещо странно, по-различно.

— Бунгало ли търсиш? — попита го със сетни сили Линдзи.

Той поклати глава.

— Теб търся. Може ли да поговорим?

Сграбчи я за лакътя, а тя го изгледа свъсено.

— За какво да говорим?

— За всичко — промълви Кендъл, след което я погледна и Линдзи усети, че буцата лед в душата й малко по малко се стопява.

Излязоха заедно от постройката и тя погледна колата, спряна отпред. Кендъл бе пристигнал сам. Какво търсеше тук? Бе дошъл при нея, в Тейлър Парк, в местността, която тя обичаше повече от всичко. Изведнъж Линдзи видя всичко наоколо през неговите очи: планините… старата ръчна количка на задното пасище, познатите очертания на Кълиджийт Пийкс, обрамчили долината. И пак й стана приятно, че са заедно.

— Хайде да идем на пасището отзад — предложи му, след което го докосна по ръката и го погледна. — Ще седнем на старата количка. Там няма да ни безпокои никой.

Очите й наподобяваха дълбоки езера и Кендъл усети как потъва бавно в тях. Уплаши се. През последните няколко дни бе насочил цялата си енергия към това да я открие. Сега, когато най-после я намери, го обхвана паника. Какво щеше да й каже? Нямаше и най-малка представа. Чувстваше, че Линдзи се държи студено, но и че е учудена от внезапната му поява. Струваше му се, че хем я познава, хем не я познава. Не бе сигурен как тя ще реагира на любовта му, на лъжите му, на живота, който бе дошъл да й предложи.

— Ей там! — обърна се тя към него и му посочи количката.

Качи се върху ръждясалата дръжка, сетне се намести върху напуканата дъска за сядане. Върху лицето й се мярна нещо като усмивка.

— Дали ще издържи на тежестта ми? — попита Кендъл и погледна допотопната количка.

— Естествено. Издържала е и на по-големи товари — кимна Линдзи и потупа с любов разядената от времето седалка.

Кендъл се покатери и седна предпазливо, сякаш се притесняваше, че дъното ще поддаде. Сетне извърна мълчаливо поглед към Линдзи. Още се страхуваше.

Ала най-неочаквано лицето й се озари от някакво божествено спокойствие и хубост, сякаш тя бе получила още един шанс да види Кендъл в истинската му светлина, да го обича.

— Имам да ти казвам толкова много неща — прошепна и най-сетне той и в този момент запръска дъжд. — Дали да не се скрием под навеса?

— Там ще ни намокри повече — поклати глава Линдзи. Докато гледаше лицето на Кендъл, усети, че трябва да го насърчи. По безпогрешен начин долавяше всичките му притеснения. — Изплюй камъчето, Кендъл. През последните седмици се наслушах на какви ли не ужасии. Имам странното чувство, че ми предстои да чуя още.

Той кимна. Линдзи познаваше настроенията му толкова добре! Цяла година я бе лъгал и въпреки това тя долавяше каква е истината, досещаше се колко му е тежко и бе готова да го изслуша.

Бе сигурна, че няма да се ядоса. Каквото и да й кажеше, щеше да приеме думите му за чиста монета. Едвам се сдържаше да не го прегърне. Кендъл приличаше на уплашено дете, което набира смелост да каже на майка си, че е счупило фруктиерата или е накапало килима с боя. Обичаше го такъв, какъвто е — тъжен и горд. И смел. Наистина, искаше се смелост, за да се срещне с нея тук, на нейна територия. Косата му вече бе мокра, от къдриците покрай слепоочията му се стичаха капки. На Линдзи й се прииска да го помилва по главата.

Кендъл я хвана за лакътя и я притегли към себе си. Разказа й всичко от игла до конец. Линдзи бе шокирана, когато й разправи за Сара. Съжали, че преди година не е била по-настойчива с въпросите. Винаги се бе чудила на мрачните му настроения и на тъжния поглед, който бе забелязвала толкова често. Сега всичко си идваше на мястото. Домъчня й, че не е могла да го утеши в най-трудните му моменти. Той не бе пожелал да я допусне до най-съкровените си тайни. Ала ето че сега си изплака душата и с това й стана още по-скъп.

Тя обаче бе тъжна. Не можеше да се отърве от мисълта за прекрасните мигове, които са могли да изживеят заедно. Ето че сега Кендъл бе женен за друга и тези мигове бяха безвъзвратно изгубени.

Той видя тъгата върху лицето й. Наведе се и я целуна по нослето.

— Слънчице, защо си толкова тъжна?

— Пропиляхме своя шанс, нали? — поклати делово глава Линдзи. — Можех да споделя всичко това с теб, но ти не пожела. Сега го споделяш с друга.

Кендъл я погледна стъписан, сетне върху лицето му се изписа облекчение. Беше й казал толкова много важни за него неща, а бе пропуснал да спомене края на историята.

— Погледни ме, Линдзи! — рече той и обгърна лицето й с длани. — Не съм се женил. — Тя зяпна от учудване. — Обичам те. А ми се струваше, че не бива. Още се чувствам женен за Сара.

— О, не… — поклати Линдзи глава и очите й се напълниха със сълзи.

— Остави ме да довърша. Длъжен съм да ти го кажа. Не се чувствам пълноценен човек. Бях смазан, раздвоен. Не е честно спрямо теб да те оставя да събираш парчетиите. Ти, Лин, си толкова хубава, толкова лъчезарна и умна. Нямам право с тъгата си да погубвам твоята радост от живота.

Линдзи се засмя и гласецът й прокънтя като камбанка, от което Кендъл също се разсмя. Но в същото време тя плачеше и сълзите й се смесваха с дъждовните капки, стичащи се по бузите и.

— Ох, какъв глупчо си! — рече тя и обхвана главата му с длани, след което се взря в него. — Глупчо, глупчо, глупчо!

Кендъл и се усмихна.

— Толкова ли не разбираш колко много ми даде? — натърти Линдзи. — Нима според теб общите ни мечти не значат нищо?

— Не знам — призна си той откровено.

— Ако това е раздвоен човек — забучи тя пръст в ребрата му, — тръпки ме побиват, като си помисля какво ще стане, когато станеш цялостна личност. Обичам те, глупчо такъв!

Кендъл повдигна плахо лицето й към своето и погледите им се срещнаха.

— Ти, Линдзи Корнел, си глупачката. Защо не ме убиеш още сега?

— А, без тия! — извика Линдзи и поклати енергично глава. — Тази история няма да завърши с убийство.

Кендъл въздъхна от облекчение. Линдзи не му се сърдеше. В такъв случай можеше да продължи. Не бе бил толкова път, за да дойде в този пущинак колкото да й каже истината и да я помоли за прошка. Бе дошъл да я направи своя.

— Обичам те, Линдзи! — пророни и я погледна с копнеж.

За един час Линдзи си възвърна всичко, което бе загубила през последните седмици. Погледна Кендъл и още при първата му целувка даде воля на цялата страст, на всичките си страхове, измъчващи я от няколко дни. Устните им се сляха и Линдзи се притисна до своя любим. И в прегръдката му усети, че всичко, което бяха търсили заедно последната година, вече е тяхно. Когато Кендъл я пусна от обятията си, сякаш я обгърна дъхава розова мъгла. Линдзи опита да се усмихне спокойно, ала не успя. Всъщност не й се искаше да се лишава от приказното, обвило я като мек пашкул, усещане.

— Обичам те — прошепна й отново Кендъл.

Тя протегна ръце и ги сключи около врата му, сетне отново притегли лицето му към своето.

— Искам аз да съм жената, която ще ти помогне да събереш парчетиите от душата си — пророни в ухото му.

— Наистина ли? — усмихна се Кендъл дяволито.

— Да — потвърди Линдзи и го млясна по връхчето на носа.

— В такъв случай — поде той с блеснал поглед и закачлив израз — да видим дали държиш на думата си.

— Какво искаш да кажеш? — попита Линдзи и очите й се разшириха.

— Каквото казах. Докажи, че наистина го искаш.

— Как?

— Омъжи се за мен — заяви той спокойно.

Линдзи не можеше да повярва на ушите си.

— Е?

— Аз ли да се омъжа за теб?

Кендъл се заозърта лукаво.

— Не виждам по пасището други хора.

— Ама наистина ли ми предлагаш да се омъжа за теб? — повтори просълзена тя.

Кендъл слезе от количката и протегна ръка на Линдзи.

— Ела! — повика я при себе си.

Момичето се подпря на раменете му и той обхвана с ръце тъничкото му кръстче. Свали я долу, само на педя от лицето си.

— Явно се налага да те убеждавам — поде Кендъл и махна кичур мокра коса от челото й. — Да, правя ти предложение за женитба.

Линдзи се усмихна.

— Сварваш ме неподготвена, Кендъл Алън. Допреди половин час си мислех, че си женен за друга.

Както бе застанала пред него, изглеждаше много сериозна и уязвима. На връхчето на носа й имаше дъждовна капка, която Кендъл пое с устни. Отново го обзе страх. Ето че Линдзи пак не му вярваше. Поставяше под въпрос всичко, което й бе казал, начина, по който се държеше с нея. Даваше си сметка, че заслужава категоричен отказ. Но нямаше намерение да се примирява. Надяваше се Линдзи да вземе под внимание не само голите факти. Знаеше, че тя го обича. Молеше се как ли не да го приеме такъв, какъвто е.

— И аз не знам — изрече тя и се обърна с гръб към Кендъл — през ума й минаваха какви ли не мисли.

Ала всички съмнения и страхове бледнееха пред едно — пред това, че тя обичаше този мъж дори повече от себе си. Бе сигурна, че иска да прекара остатъка от живота си с него.

Извърна се отново към него и се усмихна плахо.

— Ще се омъжа за теб — прошепна Линдзи.

— Наистина ли?

— Нали чу! — Момичето заподскача като козле и завика: — Да! Да! Да!

Сега, след като вече бе решила, беше на седмото небе от щастие. Задърпа Кендъл след себе си и продължи да подскача.

— Успокой се де! — извика и той щастливо. Сетне я зацелува по устата. Наведе се, взе я на ръце и я завъртя.

— Слушам, господине! — отвърна тя закачливо и го зацелува по бузата.

Кендъл пак я сложи на старата ръчна количка.

— Толкова съм щастлив, скъпа! — пророни и той насълзен.

— Само да знаеш колко ми се искаше да ти стана жена! Днес съм най-щастливото момиче в планината.

Кендъл бе твърде развълнуван, че да каже нещо. Придърпа нежно Линдзи към себе си и я зацелува по челото, очите и нослето, върху чийто връх пак имаше дъждовна капка. Долепи устни до нейните и тя му отвърна с плам и страст, усетила как дълбоко в душата й припламва, разгорява се, буен огън, какъвто не бе изпитвала дотогава.

Шеста глава

Венчавката се състоя след четири дни. Веднъж взели решение, Линдзи и Кендъл изгаряха от нетърпение да станат мъж и жена. Линдзи бе обещала да остане в Тейлър Парк още месец и половина, за ловния сезон, а Кендъл вече го теглеше към хангара на авиомонтьорите в Далас. След месец и половина Линдзи щеше да се прибере при него, в мансардния му апартамент. Той щеше да бъде съпруг, а както се надяваше, много скоро и баща. Делничните му задължения изведнъж придобиха огромно значение за него. Бързаше да се върне в Далас, за да подреди хубав дом за хубавата си съпруга.

Сватбата бе в централната постройка, пред огромната зидана камина. Боб Ричардс, пенсиониран баптистки свещеник от Денвър, който караше есента във вилата си в съседното градче Тинкъп, се съгласи да ги венчае. Познаваше родителите на Линдзи още от времето, когато те започнаха да идват в Тейлър Парк, и затова бе сред почетните гости на сватбата.

В деня на венчавката Дан стана още в зори да си свърши работата в туристическото селище, а Марджи се зае да прави сладкиши. В Тейлър Парк Линдзи винаги се чувстваше като принцеса, този ден обаче имаше усещането, че е повелителка на целия свят. Отново се замисли за хората тук, вдъхнали й толкова много сила. Обичта, с която я обграждаха, неусетно бе преобразила живота й, бе разцъфнала и се бе увенчала с прекрасното вълшебно чувство, което тя винаги щеше да изпитва към планината и към това място.

Линдзи извади от гардероба роклята, разгъна я и я огледа. И тя не знаеше какво я бе прихванало, та я бе донесла тук, в планината. Беше й останала още от колежа, от един конкурс по красота. От всички момичета в Далас се очакваше да участват в подобни конкурси. Линдзи бе неописуемо развълнувана и щастлива, когато я определиха за финалистка. През седмиците, докато се готвеше за финалния тур, се научи как да стъпва, как да се изразява и как да се усмихва. Сега всичко това й се струваше изтъркано и смешно и тя се питаше какво ли са щели да си кажат тукашните й приятели, ако я бяха видели на окъпаната в светлина сцена. Но колкото и смешен да й се струваше сега конкурсът, роклята, ушита за него, бе много стилна. Беше от кремава брюкселска дантела, обрамчена по краищата с розово-лилав лъскав сатен. Вдигнатата дантелена якичка подчертаваше широките й вдигнати рамене, хубавия й бюст, източените й тънички ръце. Роклята се закопчаваше с перлени копченца, които стигаха чак до подгъва, а под ханша бе разкроена и падаше на богати красиви дипли.

Точно в три часа Линдзи се хвана за лакътя на Дан и пое към входната врата. Откъм централното помещение се разнасяше нежна мелодия, изпълнявана на арфа, сетне гръмна сватбеният марш от „Лоенгрин“ и Линдзи трепна.

Вратата се отвори широко, всички ахнаха, възхитени от булката. Полицата над камината бе окичена с борови клонки, делфиний и лютичета. Дори по касовия апарат и ловджийските принадлежности имаше цветя и клонки. А пред бумтящия в камината огън бе застанал младоженецът, протегнал ръце да я посрещне така, че да го види цялата планина. Божичко, колко го обичаше Линдзи!

Кендъл я гледаше грейнал как върви към него под звуците на изпълняваната на арфа мелодия. Приличаше й на бог — в светлината на огъня, разгорял се в камината, и на слънчевите лъчи, проникващи през предните прозорци, косата му наподобяваше разтопено злато. Дори под тъмносиния вълнен костюм на Дан, който не му бе съвсем по мярка, си личеше, че е широкоплещест и снажен, с едри мускули и прекрасно телосложение. Двамата се погледнаха в очите и повториха отколешните свещени думи — всяка дума, всяко обещание и обет идваха от дълбините на душите им.

Церемонията продължи сякаш в просъница и скоро свърши. Линдзи не бе виждала никога толкова много радостни лица, събрани на едно място. Не бе предполагала, че в долина Тейлър живеят толкова много хора. Запозна се със съседите от Камбъл Кабин и с краварите от кравефермата в Юниън Парк. Тук бяха и момичетата от кафене „Нъжит“. Линдзи бе на седмото небе, че споделя щастието си с мнозина от тези яки като канара планинци. И половин година да бе организирала сватбено празненство в най-голямата черква на Далас, радостта й нямаше да е по-голяма.

Марджи тъкмо бе започнала да поднася сладкиша и белите ментови курабийки, които бе опекла сутринта, когато някой сграбчи в обятията си Линдзи.

— Маркъс Джеймс! — изписка тя, докато приятелят на мъжа й я притискаше в прегръдката си така, че още малко, и щеше да я задуши. — Ти пък откъде се взе?

— Можех ли да пропусна най-значителното световно събитие! — Той отстъпи крачка назад и й се поклони. — Снощи ми звънна мъжът ти и тази сутрин реших да отскоча със самолета. Рекох си, че вие двамата водите доста скучен живот и имате нужда от някоя и друга изненада. А кои са тези хора?

— Приятели — вдигна невинно рамене Линдзи. — Хора като теб, решили да наминат, за да ни създадат главоболия.

— Много си любезна, няма що! — възкликна Маркъс и й се изплези.

— Това не се отнася за теб — отвърна тя през смях. — Мислех си, че не може да се случи нищо, което да направи деня по-прекрасен. Но сега, когато и ти си тук, знам, че щастието е пълно. Поласкана съм, че си направи труда да дойдеш чак дотук, за да бъдеш с нас.

— След шест часа трябва да съм на работа. Налага се да тръгна още сега. Просто исках да ви видя… Да честитя на най-хубавата булка, която съм виждал през живота си.

— Маркъс Джеймс! — изрече нежно Линдзи и го докосва по рамото. Жестът беше доста свойски, но тя не се смути. — Някой ден и ти ще си намериш булка и тогава ще съжаляваш за тези думи. Ще имам грижата да ти ги припомня, когато му дойде времето.

— Няма да се наложи.

Маркъс я погледна с някакво ново чувство, от което Линдзи се притесни. Той сякаш тъгуваше за нещо, сякаш бе отчаян, че е далеч от нея, тя обаче не разбираше защо.

— Къде е младоженецът? — попита рязко Маркъс.

— Ти тук? — възкликна Кендъл и прегърна просълзен приятеля си. — Трябваше да се досетя, че ще дойдеш.

— Знаем си се — кимна Маркъс.

— Ти си в дъното на всичко това! — посочи Кендъл сватбарите и най-вече Линдзи. — Тъкмо той, Слънчице, ме убеди да те намеря. Забравих да ти спомена. Ако не беше Маркъс, нямаше да набера смелостта да те погледна в очите.

— Близко е до ума — намигна Линдзи на мъжа си и се обърна да прегърне Маркъс.

Бе изненадана, че той се дръпна.

— Е, време е да вървя — рече Маркъс на приятеля си. — Чака ме дълъг полет.

— Тъкмо и ние се канехме да излизаме — каза Кендъл и хвана Линдзи за ръката. — Хайде да се появим най-тържествено тримата.

Линдзи се усмихна, Маркъс кимна и тримата изтичаха, хванати за ръце, навън, под дъжда от ориз, който се сипеше сякаш цяла вечност, и тътена на приветствията.

— Ела, госпожо Алън!

Кендъл протегна в тъмното ръка към Линдзи. Стояха пред бунгалото, където щяха да пренощуват.

— Обичам те, мъжо — прошепна му тя.

Харесваше й да я наричат „госпожо Алън“, както и да казва на Кендъл „мъжо“. Беше се вживяла в новата си роля и тя й пасваше идеално.

— Шшт! — докосна Кендъл с пръст устните й, след което се пресегна през прага и включи осветлението в бунгалото. — Хайде сега!

— Какво правиш? — изписка Линдзи, когато мъжът й я вдигна на ръце.

— Внасям жена си през прага. Нали нямаш нищо против? Колко си хубава, любов моя! — прошепна той и закачливият израз отстъпи място на копнежа.

— Ох, колко си сантиментален! — изпуфтя Линдзи и го целуна по бузата. — Но на мен ми харесва. Ще бъдеш винаги такъв, нали?

— Обещавам!

— Хайде, ще ме внасяш ли най-после? Премръзнах на тоя студ.

— Дадено, госпожо! — Кендъл бутна вратата с рамо. — Нищо чудно, че харесваш бунгалата — рече той и кимна към помещението. — Я погледни леглото! — Бе огромно, на два етажа, с дебели дюшеци. Подпорите бяха от масивни смърчови стволове. — Трябваше да поканим повечко хора. На тоя креват може да преспи цял взвод.

— И дума да не става! — изсмя се Линдзи. — Леглото е голямо, но може да побере само нас двамата.

— Знаеш ли какво? — попита Кендъл с дяволито пламъче в очите. — Ще ти предоставя горното легло, а аз ще легна на долното.

— А, не си познал, Кендъл Алън — изписка тя и го целуна лекичко по носа. — Ще спим заедно или на горното, или на долното. Избери ти! Това пък какво е?

В бунгалото имаше още нещо. Линдзи посочи огромната бъчва от секвоя в долния край на леглото, над която се вдигаше пара.

— Малък сватбен подарък! — възкликна Кендъл и гордо остави жена си на пода, а после й се поклони доземи. — Кажи сега, че не мисля за всичко!

— Тъкмо ще се изкъпем! — възкликна ентусиазирано Линдзи.

— Рекох си, че поне една вечер заслужаваш да се отпуснеш.

При думите „една вечер“ Линдзи помръкна. Поне засега щяха да бъдат заедно само тази нощ. На другия ден Кендъл си заминаваше за Далас. Каква несправедливост — да бъдеш омъжена една-единствена нощ, а после да се сбогуваш с мъжа си! Линдзи обаче се утешаваше с мисълта, че скоро отново ще бъдат заедно в Далас. Може би щеше да си издейства пак да я назначат в „Таймс Хералд“. А Кендъл й бе обещал, че след време ще се върнат тук, в долината, и ще си построят селска къщичка, нещо като паметник на тяхната сватба. Линдзи вече си я представяше: вътре щеше да има старовремска печка с дърва и огромно месингово легло, покрито с домашно шит юрган в ярки греещи тонове. Дано намереше и креватче на колелца, където да се сместят две-три деца. Деца! Каква възхитителна мисъл! Ще растат тук, сред планинските поляни!

— За какво си мислиш, Слънчице? — попита я Кендъл.

Линдзи сякаш бе много далеч оттук. Той внимателно махна фибите от косата й и започна бавно да я разплита.

— Че изгарям от нетърпение да те видя в топлата вода — отвърна тя, сетне се вдигна на пръсти и го целуна по носа.

Махна от раменете му вълненото сако на Дан, развърза вратовръзката и започна да разкопчава копчетата на ризата.

— Хмм! — въздъхна тихичко Кендъл. — Става интересно.

— Погрижи се наистина да стане! — прошепна Линдзи в ухото му.

Той се зае да маха внимателно роклята й, сякаш разопаковаше скъп подарък. Старателно разкопчаваше едно по едно перлените копченца, докато изпод кремавата дантела не се показаха коприненото бельо на Линдзи, меката й като свила кожа и дългите й крака.

Линдзи се пресегна и разпусна докрай косата си, сплетена на плитка. Тя се разпиля върху раменете й, докато Кендъл смъкваше роклята, а сетне и дантеленото й бельо. Изпъшка от неприкривана наслада, когато я видя чисто гола. После внимателно, сякаш пипаше кадифе, вдигна на ръце своята жена и я положи в топлата, пускаща мехурчета, вода. Линдзи го загледа как чевръсто се съблича и сетне идва при нея. Очите й бяха огромни, досущ като на див фавън, стреснат насред гората. Сега, докато я наблюдаваше, Кендъл бе направо очарован каква хубост му е поверила.

Линдзи обви ръце около врата му и го притегли към себе си. Той забеляза лукавото пламъче в очите й и я погледна въпросително.

— Защо гледаш така дяволито?

— Мислех си нещо — засмя се тя и гласецът й прокънтя като камбанка в долината. — Нямаш ли чувството, че в тази вряла вода все едно сме в огромен казан и някой ни вари на бавен огън?

— Ела насам — рече й Кендъл развеселен. Целуна я и изведнъж си даде сметка, че повече не може да издържа на тази топлина и пара, на мокрото й тяло, долепено до неговото. Замилва под водата всяка гънка, всяка падинка и нежно местенце по тялото й. Тя отвърна на милувките му първо плахо, а после с все по-голяма страст.

Навън кукумявките оповестиха настъпването на нощта. Кендъл заведе младоженката на голямото легло и я люби нежно и всеотдайно. Тялото й се гънеше под неговото с изпепеляващ плам. Накрая, след като се докоснаха до истината на своите души, двамата се отпуснаха омаломощени, ала доволни, че сега са мъж и жена докрай.

На другата сутрин Линдзи стана рано и се зае да готви бъркани яйца с наденица за своя съпруг. Кендъл също се събуди, но не се издаде. Загледа я тихо от леглото, очарован от извивката на гърба й и от плавните й движения.

— Добро утро, жено! — рече накрая и след като се измъкна от завивките, стана, прегърна Линдзи през корема и я притисна до себе си.

— О, скъпи! — възкликна тя, извърна се и обви с ръце врата му. — Наистина прекрасно утро, нали?

Кендъл забеляза тъгата в очите й — тя вече бе умърлушена, задето след броени часове им предстои да се разделят.

— Всичко ще е наред, Слънчице. Знам, тежко е, но си струва.

— Разбира се — рече тя и се притисна до него. Наистина, струваше си, макар че бяха прекарали заедно съвсем малко време. Ала беше и тъжно, и глупаво! Линдзи погледна мъжа си. — Но отсега да сме наясно — след тази раздяла няма да се отделя и за ден от теб!

Тя тропна закачливо с краче, сякаш се караше на немирно дете.

— Добре, наясно сме — потвърди Кендъл и я целуна. — Хм… сигурна ли си, че трябва да ставаме толкова рано? Надявах се да ми поднесеш закуската в леглото.

— Защо не? Идвай!

Тя сложи подноса със закуската върху нощното шкафче и отново се пъхна в кревата. Кендъл я прегърна и цяла сутрин те се любиха, закусваха, приказваха си и се милваха. После Линдзи се унесе, а той се измъкна изпод вълнените одеяла и започна да си стяга багажа. Когато събуди жена си, лицето му бе покрусено и пепеляво.

— Време е да тръгвам — рече й и я целуна по челото. — Ще ме закараш ли до Гънизън?

Линдзи навлече някакви стари дрехи, наплиска си лицето и реса косата си, докато тя не блесна като злато. Сетне погледна вратата, а Кендъл кимна. Налагаше се да се разделят.

Докато караше към летището, Линдзи не дръзваше да погледне към седалката до себе си от страх, че Кендъл няма да е там. Когато все пак извърна поглед към мъжа си, очите й бяха насълзени и той не знаеше как да я утеши. Отчаян, започна да й говори за онова, което бе видял през последните дни, колко са му харесали планината и хората в нея, колко смешен е бил Дан Хауард по време на сватбата. Не след дълго Линдзи се засмя през сълзи и двамата започнаха да си разправят разни истории. Пътуването мина неусетно като на филм, прожектиран с невероятна скорост. Накрая пред тях се показаха летището и Ромео и Жулиета.

Линдзи и Кендъл отидоха при самолета. Целуваха се отново и отново за довиждане. Накрая Кендъл я целуна жадно по устните, махна й и подкара самолета по пистата.

Ромео и Жулиета профуча покрай Линдзи, която стоеше умърлушена, с вдигната ръка. Когато самолетът се откъсна от земята и се извиси, й се прииска ужасно и тя да е с Кендъл там, при облаците.

Плачеше неудържимо, сълзите се стичаха на вадички по страните й.

— Докосни небето и заради мен, скъпи! — шепнеше, извърнала лице нагоре. — Докосни небето!

А когато малкият самолет наклони криле и се скри в един облак, се запита дали Кендъл я е чул. Щом машината се откъсна от пистата, той отново усети познатото чувство за свобода, спохождащо го всеки път, когато се извисеше нагоре. Изведнъж светът преставаше да е плосък, съставен само от планини и долини. Небето му придаваше нови измерения, нов вкус. Стига да пожелаеше, Кендъл можеше да политне към къщи с триста километра в час. „Някой ден трябва да опитам“, каза си той с горда усмивка.

Провери висотомера и оправи посоката. Вече се бе издигнал на две хиляди и петстотин метра и се бе насочил на юг-югоизток. Всичко изглеждаше наред. Трябваше да набере още по-голяма височина, за да прекоси Монарховия проход, но до планинската верига имаше още цели двайсет и пет минути.

Да лети над планината бе за него ново изживяване, за което си мечтаеше отдавна. Нямаше особена разлика между това да летиш над тексаските равнини и над планинските зъбери. Просто трябваше да внимаваш повече за височината на полета.

Кендъл погледна към златната халка върху безименния пръст на лявата си ръка. Стоеше му чудесно. Линдзи вече му липсваше ужасно. Би дал всичко, само и само да я вземе със себе си вкъщи. Ергенлъкът бе хубаво нещо, ала за една нощ той бе изживял нещо значително по-богато и пълноценно, което му предстоеше да вкуси отново чак след пет седмици. Е, момчетата сигурно щяха да му организират малко тържество и той нямаше да се чувства така самотен. Момчетата. Върху лицето на Кендъл грейна лукава усмивка. Ще си умрат от завист. Той се връщаше в Далас женен човек.

Бе сигурен, че колегите ще го вземат на подбив, но дълбоко в себе си ще го ревнуват. Бе виждал как гледат Линдзи. Дори Маркъс, когато си мислеше, че приятелят му не го забелязва, и хвърляше изпълнени с копнеж погледи. С такава жена щеше да се гордее всеки мъж. А сега тя принадлежеше на него.

Някакъв странен звук привлече вниманието му към светлинното табло и уредите. Кендъл провери повторно скоростта на витлото. Всичко бе наред. Според прогнозата за времето, която му бяха съобщили в Гънизън, горе в планината се очакваха бурни ветрове. Двигателите бучаха някак различно, сякаш въздушното налягане навън се бе изменило. Кендъл реши да се изкачи още петдесетина метра.

Докато самолетът се извисяваше, кръвта на Кендъл кипна в жилите. Нови хоризонти! Колко обичаше това изживяване!

Но ето че самолетът отново отскочи. Кендъл веднага застана нащрек. Сърцето му се сви. Той бе усетил, че машината хлътва надолу.

Наложи си да запази самообладание. Скоростта на витлото щеше да се стабилизира и самолетът отново щеше да се издигне. Ала безценните секунди се изнизваха, а чувството за беда не го напускаше. Скоростта на витлото бе възстановена, но машината продължаваше да хлътва надолу. С тренирани пръсти Кендъл сграбчи дросела и го дръпна с все сила. Максимум обороти в минута. Самолетът не реагира. Сърцето на Кендъл биеше като обезумяло. Какво ли не беше наред? Двигателите работеха. Той ги чуваше как още бумтят някъде далеч, сякаш в друго измерение.

От планината е, изкрещя му някакъв глас. Тогава Кендъл се сети, че много отдавна, още докато учеше за пилот, му бяха обяснявали нещо за така нареченото планинско отклонение, рязка промяна във въздушното налягане, покачващо се в близост до ураганни ветрове или до буреносни облаци. Подобна промяна бе в състояние да преобърне дори огромните пътнически самолети Боинг 747 и да ги запрати на земята.

Чесната все така не реагираше на маневрите му и Кендъл започна да губи надежда. В сетен напразен опит да спаси себе си и машината натисна елеваторите до последно и сграбчи микрофона за свръзка.

— Помощ, помощ! — изкрещя колкото му глас държи. — Тук 482 Ромео и Жулиета, прелитащ над Монарховия проход с курс юг-югоизток. Имам проблеми. Бързо губя височина. Помощ! Помощ!

Но докато му отговорят от летището в Салида, вече бе станало твърде късно. Кендъл още се опитваше да изкачи самолета, когато го оглуши предупредителният сигнал за максимално ниска височина. Помъчи се още веднъж да направи нещо, и този път безрезултатно. Спускаше се стремглаво надолу. Последната му мисъл бе за планината, за Линдзи и живота, който им предстоеше. Дори не усети кога самолетът се вряза в земята и той бе погълнат от огнения вал.

Седма глава

Часовете се нижеха мъчително бавно и Маркъс започна да разбира какъв ужас е изживял Кендъл, докато е наблюдавал как Сара лети към своята гибел. Сигурно се е изплашил до смърт, почувствал се е съвсем сам на тоя свят и много виновен. Маркъс се замоли да открият час по-скоро нещо. Но членовете от спасителния отряд намериха останките от самолета на Кендъл едва след трийсет и четири часа. Ромео и Жулиета бе регистрирана на името на Маркъс, така че се обадиха със страховитата новина първо на него. От Чесна 152-482-РЖ не било останало почти нищо, пилотът бил загинал на място. Казвал се Кендъл Алън. Имал ли е разрешително за полет? Имал ли роднини, на които да се съобщи за смъртта му?

„Не, поне такива, които да са важни“, помисли си горчиво Маркъс. От новината се бе строполил на колене пред телефонния апарат. А, да, има майка, която живее в Далас. И сестра и зет в Сан Диего. И жена, за която току-що се ожени, някъде в Колорадо е.

Маркъс сам предложи да се обади на Линдзи. Притъмня му при мисълта, че някой непознат ще й съобщи с хладен глас за гибелта на нейния Кендъл. Нямаше избор, трябваше да й каже той. Бе длъжен поне отчасти да поеме отговорността за случилото се. В известен смисъл тъкмо той бе виновен за всичко.

На Маркъс му идеше да заплаче, когато чу приглушения глас на Линдзи в другия край на линията. Защо точно на нея да се случи всичко това? Искаше му се, ако може, той да изживее мъката от загубата. Но бе невъзможно. Бе в състояние единствено да й съобщи какво са открили и да изчака реакцията й.

Ако можеше отнякъде да я види, щеше да забележи как при думите му лицето й се обезобразява и заприличва на грозна маска на сатир. Линдзи бе стиснала слушалката толкова силно, че още малко, и кокалчетата на пръстите й щяха да изскочат от ставите.

— Благодаря ти, че се обади, Маркъс — изрече тя възпитано и заучено, сякаш говореше кралицата на Великобритания.

Или може би сякаш Линдзи стоеше в другия край на помещението и се наблюдаваше отстрани. Не можеше да е истина! Кендъл не можеше да е мъртъв. Мъртъв! Небето го бе погубило. Линдзи дълго не сваляше поглед от плаката с шест кучета, играещи покер, закачен на стената. Сетне отвори уста и издаде някакъв сподавен, гърлен, утробен стон.

Докато се връщаше в Далас за погребението, най-трудно й бе да се качи на пътническия самолет на летището в Гънизън. Вече две нощи сънуваше кошмари със самолети, които се разбиват, възпламеняват и падат. Присънваха й се всякакви самолети и огромни пътнически лайнери, и мънички частни машини, които се забиваха с взрив в земята и от тях се сипеха багаж и трупове. Линдзи изживяваше отново и отново тези страховити сцени, докато пристягаше колана и се подготвяше за излитането, което, знаеше, никога няма да стане. Просто нямаше начин самолетът да не се разбие. Тя нямаше да иде на погребението, понеже машината щеше да хлътне във въздуха и да падне с оглушителен тътен. И бе доволна. Нямаше да изпитва повече пърлещата мъка, самотата, копнежа. Затвори очи и се облегна в очакване на неизбежното. То обаче така и не настъпи. Огромният самолет се засили по пистата и спокойно се издигна нагоре. След два часа кацна меко на международното летище Далас — Форт Уърт.

Тъй като бракът й с Кендъл бе траял съвсем кратко, Линдзи нямаше почти никакви спомени от съвместния им живот. Движеше се като в унес, в просъница. С погребението се зае майката на Кендъл, Анджела Алън.

Опелото бе в огромния методистки храм на Белт Лайн Роуд, близо до центъра на Ричардсън. От цялата страна пристигнаха хора, познавали малко или повече Кендъл. От Сан Диего дойде сестра му Ники заедно с мъжа си Рон и Линдзи щеше да припадне, когато видя малката Ейпръл, която влезе в черквата заедно с майка си. Тук бе и майката на Сара, която побърза да се представи на Линдзи — в друга обстановка тя щеше да е поласкана, днес обаче стоеше като попарена на едно място и само кимаше, сякаш бе настъпил свършекът на света. Колегите на Кендъл от хангара на авиомонтьорите също й поднесоха един по един съболезнованията си. Приличаха й на воини, оцелели в някаква далечна безсмислена битка. Линдзи се насили да размени дума-две с всеки и да го докосне с мъничката си ръка в бяла ръкавица. Колко би се зарадвал Кендъл да ги види всички, събрани тук, мина й през ума.

Криво-ляво се държеше, но когато видя Маркъс, рухна. Двамата с мъжа й бяха толкова близки и едва днес тя осъзна колко си приличат в жестовете, движенията, думите.

— О, Лин! — проплака Маркъс, след което я притисна до себе си и я целуна лекичко по темето.

Бе забелязал колко съсипана е. Очите й бяха помръкнали и за миг Маркъс се запита дали тази крехка хубост ще издържи на всичко, което се е стоварило върху Линдзи.

— Благодаря ти, че дойде, Маркъс! — каза тя простичко, сякаш бе репетирала фразата.

През последните два часа я бе изрекла най-малко стотина пъти. За него обаче тя значеше много. Линдзи му говореше с очите си, тези дълбоки пламтящи езера, които проблеснаха спокойно, когато тя прошепна единствено на него:

— Благодарение на теб той дойде при мен. Без теб нямаше да бъда негова жена. Признателна съм ти.

Без да промълви и дума, Маркъс я обгърна с ръце и разридан, я прегръща дълго, а тя стоеше вдървено и решително. Още от Гънизън, откакто се бе качила на самолета за Далас, не бе проронила и сълза. Мъката бе погребана дълбоко в душата й и на Линдзи й се струваше, че тя никога няма да се измъкне от тясното си, спарено убежище. Кендъл бе мъртъв. Мъртъв! Бе толкова алогично и странно! Бяха прекарали само една нощ заедно и после всичко свърши. За кой ли път Линдзи съжали, че и тя не е била с него в самолета, че не е загинала неусетно и безболезнено като мъжа си. Сега й предстоеше цял живот да живее с мъката, с непоносимата болка. Разплачеше ли се, не знаеше дали някога ще спре. Искаше й се да изживява мъката си по своя любим мълчаливо, безмълвно. Дадеше ли воля на чувствата си, те щяха да я удавят. Не си струваше да рискува.

Дни наред се движеше като призрак из ранчото на Хауардови. Зае се с неистова енергия да чисти бунгалата. Преди сватбата бе гледала през пръсти на задълженията си с мисълта, че след като си иде Кендъл, ще им посвети повече внимание. След като си иде… Завинаги…

Половин месец след като се върна в Гънизън, по пощата се получи пратка за нея. Върху адреса на подателя пишеше „Гънизън“ и в началото тя не се сети за какво става дума, затова отвори пакета. Съдържанието му се разпиля по масата. Линдзи изпъшка горчиво — беше забравила. На сватбата един приятел на Дан бе дошъл с фотоапарат. И ето, сега пред Линдзи лежаха снимките, запечатали разбитите й мечти, любовта й, която би трябвало да продължи цял живот. Фотографът бе уловил всичко. Как булката и младоженецът си разменят халките. Как се целуват вече като мъж и жена. Всичко това сега й се струваше нереално. Булката сякаш бе някаква непозната.

Имаше и други снимки, които й причиниха много по-остра болка. Снимки, на които Линдзи прегръщаше Дан, а Кендъл ги гледаше гордо. И друга една, на която тя си похапваше тайно от ментовите сватбени сладки, а Кендъл я наблюдаваше уж възмутено. Имаше неща, които Линдзи не бе забелязала на самата сватба — някои от фотографиите бяха предназначени за това, младоженците след време да ги разглеждат заедно и да се смеят на забавните сценки. Линдзи не бе усетила, че Кендъл я гледа как краде от сладките. Обективът бе съхранил толкова много нови негови жестове и изражения, които Линдзи не бе забелязала дотогава.

Изведнъж осъзна какво е загубила — не само съпруга си, любовта си, но и своя най-добър приятел. Изпълни я някакво непознато чувство, домъчня й за старците, за хора като баба й и дядо й, живели заедно повече от шейсет години. Какво ли е да изгубиш някого, с когото толкова дълго си споделял радост и тъга? Сигурно опознаваш всеки жест, всяко движение, всяка мисъл на другия. И когато той си отиде, губиш не само голямата си любов. Губиш и частица от себе си.

За пръв път от три седмици Линдзи усети как сълзите се стичат, меки като кадифе, по страните й. Бе загубила по-малко от един възрастен съпруг например, прекарал цял живот с човека, когото обича, но от друга страна, загубата й бе много по-тежка. Тя завинаги бе лишена от възможността да се превърне в частица от Кендъл, да обикне смешните му движения и мимики, дебелашките му шегички, дразнещите навици. Сълзите се стичаха ли, стичаха по бузите й, ала Линдзи дори не се опитваше да ги спре. Изведнъж й олекна, тя се почувства някак пречистена.

Напъха снимките обратно в плика и забърза към пасището зад къщата, където бе старата ръчна количка. Извърна се към небето и тихичко извика името на Кендъл, сетне захлупи лице върху дланите си и се разрида неутешимо.

Усмихна се мило на Марджи, която седеше срещу нея от другата страна на масата.

— Няма нищо — рече й и разплакана, потупа възрастната жена по ръката.

— Извинявай — поклати глава Марджи. Дори не помнеше какво точно е казала. Нещо за мъжете. За Дан. Нещо, при което мъката отново заля лицето на Линдзи. Наистина трябваше да мери всяка своя дума. И най-дребният намек, и най-безобидният оттенък бяха достатъчни, та Линдзи да избухне в плач. Но сълзите лекуваха момичето. Първите няколко седмици след погребението бяха ужасни за хората около нея. Линдзи бе заприличала на старица. От мекотата и лъчезарността на израза й не бе останала и следа, те бяха отстъпили място на ъгловатите, изпити черти. Ала в деня, когато се получиха снимките от сватбата и Линдзи най-сетне даде воля на сълзите, лицето й си възвърна мекотата. Сега тя плачеше за щяло и нещяло. Избухваше в сълзи от всяка дума, от всяко движение и жест, които й напомняха за Далас и за погиналата й любов.

Имаше обаче и мигове, когато се усмихваше. Тримата с Дан и Марджи се смяха до премала за линолеума в мокрото помещение. Линдзи и Дан го бяха слагали цял ден и много се гордееха с работата си. Но на другата сутрин, когато още в зори влезе да сложи прането, Линдзи още малко, и щеше да се пребие — точно в средата на помещението се бе вдигнала огромна бабуна. Линолеумът явно се бе разтегнал. Никой не знаеше защо, но сега издатината стърчеше от единия до другия край на стаята, точно пред петте перални. Налагаше се да купуват нов линолеум, който да прекрояват и да слагат, но на Марджи не й се свидеха парите — възрастната жена бе готова на всичко, само и само пак да види радост върху лицето на Линдзи.

Ала имаше и друго, което безпокоеше Марджи. От ден на ден чувствата на Линдзи ставаха все по-силни, но едновременно с това момичето слабееше все повече. Вечер бе капнало от умора, виеше му се свят. Не се хранеше добре и на два пъти Марджи чу, че повръща в банята. Точно сега Линдзи трябваше да е здрава, та тялото й да се пребори с душевните демони, разяждащи душата й. Разболееше ли се, с нея бе свършено.

— Ето, вземи! — каза Марджи и подаде на Линдзи още една зелена салфетка от кутията. — Другия път, като ида в града, ще купя още.

— Благодаря ти, Марджи — усмихна се едва-едва Линдзи. — Извинявай, но непрекъснато ми се гади.

— Нищо, нищо, тъкмо да се облекчиш.

— Вечно ли ще ме боли? — попита момичето и погледна вилицата.

Сетне я завъртя в ръцете си и я огледа от всички страни. Непрекъснато си задаваше наум този въпрос. И неизменно си отговаряше по един и същи начин. Щеше да я боли до гроб. Мъката щеше да тлее в душата й, а сетне с времето щеше да набъбне, да стане още по-непоносима. Линдзи искаше Кендъл непрекъснато да е пред очите й. Да си спомня как я е гледал. И милвал.

— Някой ден, Лин — усмихна и се нежно Марджи, — вече няма да чувстваш мъката. Кендъл винаги ще живее в душата ти, но мъката ще си иде.

Линдзи впери поглед във възрастната жена.

— Откъде знаеш?

— Докато станеш на моите години, ще се разделиш с много неща. Всяка загуба оставя в душата на човека невероятна пропаст. Ала с времето почваш да вършиш нещата машинално, докато една прекрасна сутрин се събудиш и разбереш, че дори не си усетил кога се е притъпила мъката.

— Значи тя неусетно те напуска?

— Не — призна откровено Марджи. — Има дни, когато от една-единствена дума, доловено ухание, песен тя се стоварва изневиделица върху теб с цялата си тежест. Ала с времето тези дни стават все по-малко и някоя сутрин се събуждаш и разбираш, че си спомняш за някого с любов и радост, а не с тъга и отчаяние. Тъкмо от този миг спомените се превръщат в нещо прекрасно.

— Значи има надежда — въздъхна Линдзи облекчено и отпи от портокаловия сок. — Слава богу!

Дните ставаха все по-къси, нощите — все по-студени и ранчото бе обгърнато от пелената на спокойствието. След като почистиха и зазимиха бунгалата, Линдзи изпита някакво ново ведро усещане. Щеше да остане тук, в планината, докато всичко наоколо бъде сковано от пукащ студ. Сега животът в Далас й се струваше много лекомислен. Виждаше й се странно, че е умувала кое костюмче да си сложи за работа или как да се гримира „научно“. В края на краищата лицето си беше нейно и тя искаше то да грее и да сияе отвътре, а не заради разните мазила, които си е сложила по бузите. Тук, в планината, знаеше, че степенува правилно нещата. Погледна през прозореца, видя обагрените в мораво назъбени върхове и още веднъж си припомни защо ги обича толкова много. Те се извисяваха, неподвластни на никакви промени… Същите като вчера… Същите, както по времето, когато като малко момиченце тя за пръв път бе дошла в ранчото. Същите, както преди много, много години, когато първопроходците бяха прекосили Скалистите планини и се бяха заселили в долината. Щяха да си останат същите, все така насечени от падини и чуки, и след столетие, когато нейните потомци щяха да дойдат тук. Който и да умреше, който и да я напуснеше и изоставеше, планината щеше да си остане непроменена. Тя й вдъхваше сила и сигурност. И през ум не би й минало да се махне оттук. Най-малкото на първо време. Планината значеше твърде много в живота й. Може би престоят й тук бе своеобразно бягство от света. Линдзи обаче не мислеше така. Всъщност единствена долината я свързваше с реалността.

Кендъл бе мъртъв и малко по малко Линдзи се бе примирила с тъпата болка, заседнала като буца на гърлото й. Ето че светът около нея се преобразяваше направо пред очите й. Зима в планината! Земята бе застлана с покрова на кристално белия сняг, време само за ски. Вече дни наред Линдзи излизаше рано сутрин и се пързаляше покрай застаналите сякаш на стража борове и потъналата в сладък сън гора. На два пъти среща елен и кошута, които гризяха кората на трепетликите. Друг път чу в далечината лос. Сега горските животни идваха по-близо до цивилизацията, сякаш студът разсейваше страха им. Зиме ловци и дивеч сякаш се привличаха взаимно. Всяка година те участваха заедно в своеобразна церемония в прослава на живота. След лютата зима в Тейлър Парк човек и звяр още веднъж щяха да посрещнат заедно пролетта.

Дните ставаха все по-приказни и Линдзи копнееше да сподели с някого новите си открития. Колкото повече си мислеше за това, толкова по-сигурна бе на кого иска да разкаже за чудно хубавата зима. Нахлузи апреските, заметна се с розовия вълнен шал, който й бе дала Марджи, сложи си шапката от пухкава ангорска вълна и изтича през дълбоките преспи до централната постройка, където беше телефонът. Още преди Марджи да е успяла да я попита какво прави, набра номера на хангара на авиомонтьорите на летище Лъв Фийлд в Далас. Свърза се веднага и изобщо не й се стори странно, когато в другия край на линията чу познатия глас.

— Ти ли си, Маркъс?

— Да — отвърна той смутен. Трябваше му известно време да се сети кой се обажда.

— Аз съм.

— Разбрах — почти прошепна младежът. Идеше му да изкрещи, че се радва ужасно, задето се е сетила за него.

След дълго мълчание Линдзи изрече:

— Всъщност не знам защо се обаждам. Тази сутрин е толкова хубаво тук, че ми се прииска да го споделя с някого. Изведнъж се почувствах откъсната от целия свят.

— Как си? — попита той вече по-силно и самоуверено. — Тъй и тъй си се обадила, поне да разбера как се чувстваш.

— Добре съм.

— Радвам се… че още си жива.

Линията пукаше и свистеше, не се чуваше почти нищо.

— Жива съм, и още как! — засмя се Линдзи. — Жалко, че не можеш да видиш каква прелест е тук. Нямам думи да ти опиша колко красиво е, след като наваля първият сняг. Изгрее ли слънцето, сякаш целият свят е обсипан с елмази.

— Звучиш ми бодра, Линдзи. Много по-бодра, отколкото последния път, когато разговаряхме.

Линдзи се засмя. Маркъс не бе чул и думица за елмазите, с които е обсипан светът. Още бе твърде разтревожен за нея. Оказа се, че е много грижовен. Мереше всяка своя дума, винаги бе готов да й окаже помощ. За миг Линдзи отново се натъжи. Огромното значение на всичко, което я бе сполетяло през последните месеци, я заля като мощна вълна.

— По-добре съм, Маркъс. Мисля, че ще се оправя.

Той долови тъгата, внезапно появила се в гласа й.

— Няма ли да се прибираш вкъщи?

— Моята къща е тук — отвърна тя внимателно, но категорично. — Не се безпокой — усмихна се Линдзи и Маркъс го усети по гласа й. — Тук е прекрасно. И на теб ще ти хареса, стига да намериш време да останеш повече от два часа.

— Знам, че на Кендъл му харесваше.

Каква болка! Дори при звука на името му в сърцето сякаш я прониза нож.

— Просто се опитвам да те предпазя от самата теб — продължи Маркъс. — Може би ще е по-добре, ако си дойдеш и погледнеш нещата в очите.

— Слушам, господине — усмихна се тя за трети път. Маркъс явно смяташе, че е решила да става отшелница. — В момента виждам най-прекрасната планина на този свят. На всяка цена ела някой път да й се порадваш. Защо не отскочиш довечера? — пошегува се Линдзи. Да отскочел. От хиляда и двеста километра. Каза го на шега, но й се прииска той наистина да дойде. — Ако се отзовеш на поканата, ще ти сготвя бамя. По рецептата, дето прапрабаба ми е донесла отвъд океана. Е, ще се наложи, разбира се, ти да донесеш бамята. Тук не се намира.

— И таз добра, място, където няма бамя! — прихна Маркъс. — Тръгвам.

Докато Линдзи се смееше, той усети как му хрумват лудешки мисли. Момичето го канеше на вечеря и той щеше да приеме. Изгаряше от желание да види Линдзи, да се убеди с очите си, че лицето й вече не е белязано от непоносимото отчаяние и мъка. Тези неща ставаха само в книгите и по филмите, ала той щеше да го направи.

— Е, хайде да свършваме, че те забавих много — засмя се пак Линдзи.

— Чакай — почти изкрещя Маркъс. — Хрумна ми нещо. Знам, налудничаво е, но сериозно ли ме покани на вечеря?

— Само ако донесеш бамята — каза през кикот Линдзи. Още не бе осъзнала, че той й говори сериозно.

— Кое е най-доброто заведение в Гънизън? — попита Маркъс.

— Странноприемница „Катълман“ — отвърна начаса Линдзи. — Защо?

— Чакай ме там в пет довечера. Приемам поканата. Само че аз ще платя сметката. Приготви се за една тлъста пържола. Крайно време е някой да те поохрани.

— Маркъс Джеймс! — изписка Линдзи. — Нима ще биеш целия този път, колкото да вечеряш с мен? Ти не си добре!

— Знам — засмя се той. — Но ти ме покани и нямам намерение да ти отказвам.

— Маркъс Джеймс…

— Млъкни най-после! — прекъсна я младежът. — Чака ме работа. Трябва да излетя след два часа.

— О! — възкликна Линдзи ужасена. — Със самолет ли ще дойдеш?

— Малко трудно е да стигна пеша.

— Внимавай.

— Не се тревожи. — Онова, което тя премълча, се разбираше от само себе си. Последното нещо, което искаше Линдзи, бе да изгуби и него. — Ще се видим в пет.

След като затвори, Маркъс дълго не сваляше очи от апарата. Усмихна се. Какво го прихвана? Защо толкова държеше да я види? Защото преживяването щеше да е ново и прекрасно. И защото се тревожеше за нея. И защото изведнъж се натъжи, че тя няма да си дойде скоро в Далас.

След като затвори в Тейлър Парк, Линдзи бе щастлива, но едновременно с това и тъжна, и объркана. Маркъс бе много внимателен с нея, беше й и добър приятел, но този внезапен полет до Колорадо явно излизаше извън рамките на отговорността, която изпитваше към нея. На Линдзи й се струваше, че знае защо той толкова държи да я види — за да се увери, че е добре. Тъкмо той бе накарал Кендъл да се върне на работа ден след сватбата. Тъкмо неговият самолет се бе разбил на източните склонове на Колорадския хребет. Сигурно сега се чувстваше отговорен за съдбата й. И макар да не знаеше защо, тя бе много, много щастлива, че младежът се отнася така към нея.

Цели три пъти на Линдзи й идеше да грабне слушалката и да го помоли да не идва. Бива ли да е такава егоистка! Утре Маркъс ще е капнал от умора. Не беше честно да бие толкова път колкото да хапнат заедно и той да се увери, че планината наистина й се отразява добре. Ала колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че иска да види Маркъс, да му покаже, че си възвръща силата. Така че в крайна сметка не му се обади. Цял ден се радва като врабче на снега, а когато стана време да иде в Гънизън и да посрещне Маркъс, затопли буика и се спусна надолу по каньона. Днес часовете се нижеха бавно като години и тя вече изгаряше от нетърпение да види приятеля си. Когато той влезе в ресторанта, Линдзи не знаеше да се смее ли, или да плаче. Само при вида му си спомни всичко за Кендъл и Далас и сърцето й се сви от мъка, но и от радост. Тя изтича и го прегърна, а Маркъс я държа дълго в обятията си.

— Ти не си добре! — възкликна и поклати глава, а когато видя посърналия поглед в морскозелените му очи, й идеше да се разридае.

Пресегна се и разроши светлите му къдри, а когато той се наведе да я целуне още веднъж, си даде сметка, че този миг е не по-малко мъчителен и за него.

— Права си, Линдзи — прошепна Маркъс на ухото й, докато келнерката ги водеше към масата. — Не съм добре. Но въпреки това се убеждавам, че планината наистина ти се отразява благотворно. Изглеждаш чудесно.

— Благодаря. — Линдзи седна и взе листа с менюто. — Защо не поостанеш? Мястото наистина е вълшебно.

— Само не ме изкушавай! — засмя се Маркъс. — Че нали виждаш колко насериозно взимам всяка твоя покана!

Загледа я как чете менюто. Беше си мислил, че цял живот ще я помни с онзи измъчен поглед, който бе видял в очите й на погребението. А тя бе толкова издръжлива, толкова силна! За кой ли път Маркъс се учуди от невероятния й дух. Сякаш от всички ужаси, които я сполитаха, израстваше още повече и черпеше жизненост. Той се гордееше неописуемо с нея.

Но се чувстваше и виновен за всичко, което й се бе случило. Приятелството му с нея бе неразривна част от неговия живот. Още преди Кендъл да загине, често си говореше с нея, когато тя идваше в хангара. Тогава му стигаше просто да я познава. Толкова пъти я бе гледал как върви с Кендъл между самолетите, а косата й се развява от вятъра и смехът й оглася всичко наоколо. Понякога вечер се прибираше сам вкъщи и седеше пред бумтящия в камината огън, измъчван от ревност към най-добрия си приятел.

Когато Кендъл загина, Маркъс не взе някакво съзнателно решение за Линдзи. Вече не се налагаше да сподавя чувствата, тлеещи дълбоко в душата му, но пак внимаваше много. Втълпяваше си, че е нелепо да изпитва такива чувства към нея. Те обаче бяха факт. Желанието да я закриля срещу житейските несгоди не беше ново, той го усещаше, много преди Кендъл да се ожени за Линдзи. Точно затова Маркъс бе накарал приятеля си да иде при нея. Не бе наясно защо държи толкова на Линдзи, а и засега не искаше да си го изяснява. Но през последните два месеца те двамата с нея бяха минали заедно през тежки изпитания. Единственото, което сега знаеше Маркъс, бе, че иска да я предпази от нови страдания. Това бе най-важното за него.

— Нося ти подарък — рече той и тръсна глава, за да прогони мрачните си мисли, след което подаде на Линдзи мъничка бяла кутийка.

Беше я купил днес следобед. Нямаше навика да прави такива внезапни подаръци, този обаче бе избрал в миг на странно отчаяние. Познаваше се. Знаеше какво ще му бъде, когато види Линдзи, и й бе купил тази дреболия, та да му е по-лесно да се засмее.

— Ах, Маркъс Джеймс, хитрец такъв! — намигна му тя, докато вадеше от кутийката малкото нежно украшение.

Беше тъничка, излята от сребро бамя и Линдзи я доближи до очите си, за да я разгледа. Лицето й се озари от първата истинска лъчезарна усмивка след гибелта на Кендъл.

— Нали ми каза да донеса бамя? — погледна я невинно той.

— Сега омразата ти към този зеленчук вече е документирана за поколенията — оповести Линдзи, след като се наведе към него.

Той едвам устоя на изкушението да я целуне.

— Още ли работиш? — побърза да смени темата.

— В момента не — отвърна момичето и прибра мъничкото украшение в кутийката. Реши още утре да купи за него верижка. — През зимата туристическото селище е затворено. Разполагам с уютно малко бунгало и смятам да се върна към писането. Може би ще напиша някоя и друга статия за туристическите списания.

— Мен ако питаш, трябва да работиш нещо — рече Маркъс, като се наведе и я погледна с разширени очи, с което може би за пети път днес й напомни за баща й. — Да имаш постоянна работа, заради която да ставаш сутрин.

— Ето заради тази планина бързам да стана — показа Линдзи с ръка пейзажа, сега забулен от мрака.

— Имаш нужда от нещо повече. От постоянна работа.

— А, натам ли биеш? Да се включа в работната сила?

— Слушай, Линдзи — поде Маркъс, ала не успя да довърши изречението — тя вече му говореше за нещо друго и на него му се отщя да й чете лекции.

— А ти как си? — попита внезапно Линдзи и се понамръщи. — Какво става в хангара?

Тази вечер се чувстваше особено силна, инак не би задала подобен въпрос. Но Маркъс Джеймс й беше приятел и тя искаше да разбере как живее, дори с риск да чуе за онова, от което се страхуваше и което мразеше най-силно на тоя свят. Пак сънуваше всяка нощ ужасни самолетни катастрофи. Непоносимо й бе дори да гледа кацнал самолет. Каква смъртоносна машина! Беше се зарекла да не стъпва никога повече в самолет.

На Маркъс му стана приятно от въпроса й. Даваше си сметка колко тежко й е все още да слуша за летища. Това, че се опитваше да превъзмогне чувствата си, значеше много за него. За първи път й разказа нещичко за себе си. Старателно избягваше да споменава за работата си, но й разправи как като малък е тормозел своите две по-големи сестри, как, преди да тръгнат на училище, им е криел обувките и е оповестявал, че някакво чудовище ги е излапало за закуска. Разказа й за своя лимоненозелен открит автомобил марка „Мустанг“, който е карал в гимназията, как му е нарисувал на предното стъкло фалшиви следи от куршуми и всички са се струпали да ги разглеждат, как не е имало по-прекрасна кола до момента, в който е започнала да се лющи — отдолу била боядисана в цикламено розово.

— И така, разкарвах се с този прекрасен зелен автомобил на розови точки — засмя се Маркъс и Линдзи също прихна. — А Кендъл повтаряше, че не е виждал по-голяма грозотия. Завалеше ли дъжд, вратите се пълнеха с вода, Кендъл сядаше отпред, затваряше вратата и слушаше как водата вътре се плицика. И знаеш ли какво ми казваше? „Вече знам какво е да се возиш в аквариум, боядисан в жабуняво зелено!“ Виж, бях забравил тази му реплика.

Маркъс погледна замечтано.

— А как се запознахте? — попита Линдзи, също натъжена.

— Честно да ти кажа, вече не помня. Дойдохме да живеем в Далас, когато бях на пет години, сигурно сме се запознали тогава. Дълго време живеехме на една улица. Странно, замислиш ли се за миналото, важното ти убягва, сещаш се за някакви неща, които тогава са ти се стрували дреболии. Непрекъснато ритахме топка на игрището зад тях. Помня, една година на деня на Вси светии майка му ни завърза очите и ни накара да играем на нещо като сляпа баба — да пипаме различни предмети и да познаем какво са. Напипахме нещо кръгло, тя ни каза, че било очи, а то беше чепка грозде.

— Ето такива случки не се забравят никога — вметна Линдзи.

— Из цялата му стая имаше накачени моделчета на самолети, непрекъснато ги пренареждахме. Веднъж за рождения ден ми подари три. Бях най-щастливото хлапе на земята.

Линдзи мълчеше. Бе научила нови неща за Кендъл, нови неща и за Маркъс и късчетата от живота на двамата мъже наподобяваха мозайка, която Маркъс сякаш редеше пред очите й.

— В началото на гимназията често стояхме по цели нощи заедно. Опъвахме в задния ни двор стара армейска палатка и до зори играехме карти или си приказвахме за самолети. В неделя следобед татко ни водеше с колата на Лъв Фийлд и гледахме като омагьосани как самолетите излитат и кацат. По онова време, много отдавна, това бе главното летище на Далас… — Маркъс погледна някъде в пространството. — Тогава самолетите бяха по-важни от жените.

В очите на Линдзи проблесна лукаво пламъче.

— Не знаех, че е имало време, когато самолетите са могли да изместят жените в живота ви.

— Защо ли ти разказвам всичко това! — ухили се той. — В гимназията всяка година имахме бал, за който момичетата избираха своя кавалер. Имаше една Джули, която си избра Кендъл, а той се уплаши да й откаже. Та в деня на бала ме накара да звънна на майка й и да й кажа, че съм неговият лекар и че той е тежко болен, затова няма да иде на забавата. — Младежът поклати глава. — Клетият Кендъл! Жената веднага разбра за какво става дума. Обади се на майка му и го принуди да заведе щерка й на бала. Беше ужасно.

— А какъв беше със Сара? — попита едва чуто Линдзи.

— Как да ти кажа, след като се запознаха, престанахме да се виждаме толкова често. За известно време загубихме връзка. Беше ми много мъчно, все пак такъв приятел не се среща всеки ден. Е, виждахме се от дъжд на вятър, когато идваше на летището да наеме самолет, но не сме имали време да седнем и да си поприказваме. Бях там в деня, когато загина Сара. Тръгнаха с другите парашутисти от Лъв Фийлд. Няма да забравя никога израза върху лицето на Кендъл онзи ден. Беше като издялано от камък, пепеляво, изопнато, сякаш бе умрял той, а не Сара. Беше се сврял в ъгъла и повтаряше като курдисан: „Защо тя, а не аз… Защо тя, а не аз…“. Имах чувството, че ще полудее.

— И на мен ми беше същото — въздъхна Линдзи. — Не можех да си избия от главата, че и аз е трябвало да загина с Кендъл. Толкова тежко е да надживееш някого…

Маркъс я хвана за ръката.

— Просто не мога да повярвам, че вече го няма. Непрекъснато го виждам насън. Присънва ми се, че е станала някаква грешка, че това е някаква жестока шега. После се събуждам и… — той преглътна — и разбирам, че е било само сън. Че Кендъл е мъртъв. Бих дал всичко на тоя свят, само и само той да не ми липсва толкова.

Маркъс се разрида, както седеше насред ресторанта; Линдзи стана, отиде при него и за да го утеши, го прегърна през раменете. И на нея й се плачеше, но не можеше да си го позволи точно сега. Бе длъжна да вдъхне сила на Маркъс. Приятелството й с него ставаше все по-ценно. Върху лицето й отново се мярна отчаяние. Дали не бе започнала да държи прекалено много на него? Но бе сигурна, че ако Кендъл можеше да ги види отнякъде, щеше да е доволен. Линдзи се чувстваше по-силна само при мисълта, че и на други им се плаче.

Най-сетне Маркъс се успокои и до края на вечерта те двамата се шегуваха за бамята и за разни други зеленчуци, а Линдзи му разправя надълго и нашироко за патилата си със ските. По едно време той погледна часовника си и натъжен, видя, че отдавна е трябвало да си тръгне.

— Време е да вървя, Лин — рече й и за пръв път от два часа. Тя не отвърна нищо.

— Знам — каза му накрая. — Доколкото разбирам, едва ли ще те убедя да се качиш с мен на ранчото и да пренощуваш тук. Сигурно си уморен.

— Благодаря ти за поканата — отвърна Маркъс, сетне я хвана, за да й помогне да стане и да излезе от сепарето. — Утре рано сутринта трябва да съм в хангара. По-добре да тръгна сега, после ще ми е трудно да се разделя с теб.

— Знаех си, че ще ми отговориш така. Дано не си много уморен, все пак ти предстои да караш самолет.

Кой знае защо, Линдзи се разплака.

— И таз добра, само това оставаше, да плачем! — възкликна той и избърса сълзите й.

— И аз не знам какво ме прихвана.

Линдзи искаше да му каже, че се радва ужасно, задето е дошъл да я види. Но знаеше, че ще се разплаче още повече.

— Пази се, Лин! — пророни Маркъс, след което я погледна в очите и още веднъж я притисна до себе си за довиждане.

— На всяка цена — прошепна Линдзи, както бе опряла глава върху рамото му, после се пресегна и го докосна по бузата. — Благодаря ти за вечерята, Маркъс! Довиждане.

Той не каза нищо. Просто се обърна и пое към изхода. Знаеше, че погледне ли Линдзи още веднъж, няма да има сила, която да го накара да си тръгне.

Осма глава

На другата сутрин видя в „Гънизън Кънтри Таймс“ обява, която веднага привлече вниманието й. Не искаше да си го признае пред Маркъс, ала бе съгласна с него, че трябва да си намери работа. Щеше да й се отрази добре, ако имаше да върши нещо.

Вестникът търсеше редактор за „Тейлър Вали Ревю“, седмичната притурка, разпространявана всеки четвъртък в долината.

„Направо не е за вярване! — каза Линдзи пред огледалото. — Тъкмо работа за мен.“ Обмисляше ли нещо, винаги си говореше пред огледалото. Сега, докато се гледаше, сякаш преценяваше дали ще предпочетат нея за длъжността. Инстинктивно започна да се готви за събеседването. Прерови кашоните с какви ли не документи в гардероба си, докато намери черната папка с изрезките на нейни материали, публикувани в „Таймс Хералд“. Докато ги преглеждаше, придоби ново самочувствие. Имаше с какво да се похвали пред новия главен редактор. Обади се в „Кънтри Таймс“ и помоли да я изслушат още в понеделник рано сутринта.

Когато влезе в редакцията, главният редактор вече имаше отлично мнение за нея. Един негов роднина му бе пратил от Невада статията, която Линдзи бе написала за „Уест Стаил“. Главният редактор бе очаквал на обявата да откликнат разни местни досадници с болни амбиции и някоя и друга пенсионирана учителка. Искаше да назначи човек, който да познава долината, да пише за живота в нея от непосредствени наблюдения. И през ум не му бе минавало, че в Тейлър Парк може да има професионалистка като Линдзи Корнел. Би било малко да се каже, че бе на седмото небе от щастие, задето за поста е кандидатствала тъкмо тя. Публикуваните материали, които Линдзи представи, бяха написани великолепно, не по-малко ласкава бе препоръката за нея, изпратена от Рекс Мартин от „Далас Таймс Хералд“. Тази жена бе журналистка с чудесна подготовка, имаше и вдъхновено перо. Освен това, ако се вярва на Рекс Мартин, притежавала и професионален нюх, благодарение на който обновила рубриката „Стил“ в „Таймс Хералд“.

Главният редактор я назначи веднага. От всичките й достойнства оцени най-високо нейния ентусиазъм и любовта й към мястото, за което щеше да пише. Познаваше го отдавна. Знаеше за него и за обитателите му неща, каквито един пришълец щеше да научи след доста месеци.

Когато се прибра в ранчото, Линдзи бе неописуемо щастлива. Отново се връщаше към професията си. Не бе изменила на призванието си заради планината. Бе донесла таланта си тук, където щеше да продължи да го отстоява.

Работеше до премала, по цял ден, което през зимните месеци й бе добре дошло. За нея нямаше сутрин, следобед, вечер. А приключеше ли поредния седмичен брой, се чувстваше доволна, но и мъничко тъжна. В него имаше нейни материали и снимки. Ето че се бе доказала отново. А след броени часове щеше да започне трескавата подготовка на следващия брой.

Щом разпределеше тиража от две хиляди и петстотин бройки в пощата и автоматите за вестници в Тейлър Парк, й предстоеше отново да върти телефони, да взима интервюта, да пише материали. Сега животът й биваше отмерван от крайния срок за предаване на статиите и само ако случайно й се отвореше някаква пролука, тя се стряскаше от този лудешки ритъм. Беше й много по-лесно обаче да живее седмица за седмица. Чудо голямо, че нямаше кога да вдигне глава от работа и че сутрин й се въртеше свят. Не й оставаше време да мисли за Кендъл. А това бе най-важното.

Погледнеше ли се в огледалото, вече виждаше не лице, а само два безжизнени кръга там, където преди бяха проблясвали очите й, коса, която се издигаше като валмо над тях, безформен нос и равнодушно стиснати устни. Беше се превърнала в робот, който върши всичко машинално.

Странно, и менструацията й напоследък не бе редовна. Точно сега, когато душата й трябваше да е неописуемо силна, тялото я подвеждаше под бремето на стреса. И друг път не й беше идвал мензисът, но то бе от радостни вълнения: от първия успешно положен изпит в гимназията, от единственото пътуване до Европа, от напрежението покрай конкурса за Мис Тексас. Плашеше я и я натъжаваше това, че тялото й реагира по един и същи начин и на радостите, и сега на тази ужасна загуба. Струваше й се ужасно несправедливо, ала тя се опитваше да не мисли колко несправедлив е по принцип животът.

Само месец и половина, след като Линдзи постъпи във „Вали Ревю“, цялата околия вече говореше само за нейните публикации. Каквото и да й беше на душата, материалите й бяха чудесни, основаваха се на задълбочено проучване. Освен кадърна журналистка, тя бе и хубава жена. Мнозина от мъжете, от които взимаше интервюта, й се обаждаха да я канят на вечеря, тя обаче неизменно си намираше някакво извинение. Засега нямаше куража да общува с мъже. Ако не се брои Маркъс. Ала той бе нещо повече от мъж. Беше приятел, а това бе съвсем различно.

— Разположи материала на три колони върху пета страница, ще има и подзаглавие — обясни Линдзи на Крис Тий, ентусиазирания художник на притурката. — Не искам да го сбутваме, ако не се налага. Тук има място за цялата публикация. Ако трябва, ще посъкратя последния абзац.

— Дадено, Лин! — съгласи се Крис и с опитни пръсти монтира материала, където му бе посочила журналистката.

— Ето това се казва работа! — възкликна доволна тя.

Извърна се към очуканата пишеща машина в ъгъла. Наближаваше полунощ, а тепърва й предстоеше да дописва хрониката. Прекара пръсти през сплъстената си коса. Следобед бе получила информация за чудесен материал и след вечеря бе пренаписала изцяло първата страница. Бе развълнувана, че се е добрала до сензационните данни, макар и да не обичаше да пише неща, които не е проверила докрай. При подобни обстоятелства нямаше възможност да поработи както трябва върху статията. А тя щеше да вдигне голям шум.

Джак Дженсън, един от главните архитекти на окръг Гънизън, бе предложил в местността да се построи нов квартал от масивни сгради. Жителите не одобряваха решението му и явно зад неговите намерения се криеше не само загриженост за „икономическото развитие на окръга“. Точно така се бе изразил Дженсън днес следобед, когато Линдзи разговаря с него по телефона. Тя смяташе да се поразрови в работата на главния архитект.

Не обичаше да излага на показ кирливите ризи на хората, ала имаше безпогрешен нюх, когато ставаше въпрос за някакви далавери. На Джак Дженсън не му беше чист косъмът, Линдзи обаче трябваше да го докаже. В главния град на окръга имаше високопоставени познати, които можеха да й кажат едно-друго за архитекта. Те на драго сърце щяха да я приемат в работно време, но не се знаеше как ще реагират, ако ги вдигнеше посред нощ. Линдзи нямаше намерение да рискува и да ги настройва срещу себе си, като ги измъкне от леглото по никое време. По-задълбочената статия за Дженсън щеше да почака.

Тя насочи вниманието си към снимките по бюрото и изведнъж се почувства ужасно уморена. Седна да пише на допотопната машина, ала думите върху страницата се замъглиха и се сляха пред очите й. Линдзи тръсна глава, за да се поокопити, но светът пред нея се завъртя като зимна вихрушка.

— Кори! — повика тя главния редактор на притурката.

Изправи се и се опита да иде при него. Искаше да го помоли да й помогне, ала не успя. Стените отпред почерняха, ъглите се замъглиха. Линдзи се пресегна да се хване за нещо, но още преди да се е подпряла, се строполи в несвяст на пода.

Отвори очи бавно. Видя като през мъгла надвесеното над нея лице на Кори. Веднага разбра какво се е случило. Припадаше за трети път след смъртта на Кендъл. Първите два пъти изгуби съзнание в бунгалото, така че никой не научи. Смяташе да иде на лекар, но после решаваше, че й няма нищо. Беше от притеснение. Напоследък, след гибелта на Кендъл, бе под невероятен стрес.

— Извиках лекар — обясни Кори Смит спокойно, макар че отвътре му вреше и кипеше.

— Не беше нужно — промълви тя гузно.

— Някой трябва да се грижи за теб — рече Кори, след което я потупа по ръката и изгледа другите колеги.

Линдзи никога не бе споделяла с тях за личния си живот. Но неотдавна Кори им бе казал някои неща. Не че бе клюкарил, но смяташе, че най-близките й колеги трябва да са наясно със състоянието й. Бе забелязвал колко измъчена и потисната изглежда тя, ако художниците и фотографите отвореха дума за семействата си и за най-простички делнични неща, например какво ще готвят за вечеря или как, когато се приберат, трябва да пуснат пералнята. Линдзи криеше от всички за голямата си мъка, но тя понякога избиваше в материалите й, например в прекрасната и декемврийска колонка, посветена на истинските дарове на Коледа, на любовта в живота на човека, на надеждата, че празнуването на Рождество Христово ще сгрее сърцето на всеки.

Линдзи още носеше върху безименния пръст на лявата си ръка тъничката венчална халка. Правеше всичко по силите си да се държи, да не пада духом. Бе една от най-силните жени, които Кори бе срещал, той обаче не знаеше докъде се простират тези нейни сили.

— Напоследък добре ли се чувстваш? — попита д-р Карлтън в задната стаичка на редакцията.

— Да, чудесно — отвърна Линдзи с виновна усмивка. — Извинявайте, че са ви събудили заради мен посред нощ. Ние, журналистите, нямаме мярка в нищо. Забравяме, че другите хора живеят нормално.

— Не всички нормални хора живеят нормално, Линдзи — поправи д-р Карлтън новата си пациентка и поклати добродушно глава. — Най-малко пък лекарите. А сега си помисли дали през последните месец-два си забелязвала някакви симптоми.

— Ами… припаднах един-два пъти — усмихна му се Линдзи и се умисли. — Като че ли се чувствам по-отпаднала, но напоследък работя много, по шест дни в седмицата. Сигурно е от това.

— Казваш, че си уморена. Защо?

— Защото обичам да работя следобед. Тогава ми спори повече. Въпреки че има сняг, грее слънце и е топло. Преди чаках с нетърпение да мине обедът и да се заловя с материалите. Вече не е така. Някъде към един и половина съм толкова капнала, че ми иде да заспя и никога повече да не се събудя.

— Нещо друго?

— Преди няколко седмици изкарах грип. Скъсах се да повръщам. Сега обаче не ми се гади. Обратното, непрекъснато ми се пият шоколадови шейкове. Ободряват ме, докато работя. За беда покрай тях обаче наддадох пет килограма. — Линдзи си погледна кръста и се засмя. — Нищо ми няма, наистина — допълни тя, сякаш за да убеди самата себе си. — Просто напоследък съм под голямо напрежение. И такова… — не се доизказа момичето.

Беше се сетила още нещо — че не й е идвал мензисът. Сигурно трябваше да спомене и това, но се притесни — все пак бе в редакцията и почти не познаваше лекаря. Реши на другия ден да отскочи до кабинета му и да поговори със сестрата.

Д-р Карлтън си записа нещо в бележника и пак се обърна към Линдзи.

— Утре сутрин те чакам в кабинета си. Можеш ли да дойдеш?

— Ще се отбия в осем и половина, тогава отивам да взема вестниците.

Камък й падна от сърцето. Ето че лекарят я бе отървал от неудобното положение. Най-неочаквано, за пръв път от началото на прегледа у нея се прокрадна нещо като тревога.

— Нали ми няма нищо?

— Пращиш от здраве — успокои я д-р Карлтън и в очите му проблесна лукаво пламъче. — Трябва да направим някои изследвания. Според мен проблемът ти не е здравословен. — Лекарят се взря в Линдзи — бе сигурен, че тя изобщо не подозира. Нямаше смисъл да й съобщава изненадата, докато не се увери напълно. — Но сме длъжни да проверим. До утре сутрин. Хайде, приключвай бързо с броя и отивай да лягаш. Ако пак ти се завие свят, седни и сложи глава между коленете си. И не прекалявай с работата.

— Благодаря. Ще се вслушам в съветите ви. И кажете на колегите горе, че още не бера душа.

Преди да си тръгне, лекарят съобщи на Кори, че подчинената му се радва на великолепно здраве.

— Дишай, издишай… Кръв, урина — изкоментира саркастично Линдзи пред сестрата, преди да излезе. — Не ви ли омръзва да пращате хората в лабораторията и да ги разчленявате, та после да ги събирате наново?

— Никога! — засмя се жената. — Ще минете ли в два за резултатите? Д-р Карлтън иска да ги обсъди с вас.

— Толкова ли е наложително да ме вижда за трети път от два дни насам? — смръщи се Линдзи. — Почва да ми играе по нервите. В два не мога. В четири и половина става ли?

— Добре — записа си сестрата в тетрадката. — Тогава до следобед, госпожо Алън.

Задачите във вестника я завъртяха като вихрушка и когато, запъхтяна, тя се яви в кабинета на д-р Карлтън, бе закъсняла с петнайсет минути. По едно време дори й минаваше през ума да му звънне и да поиска час за друг ден, но после реши да не отлага: искаше й се час по-скоро да чуе, че всичко е наред. Посрещна я друга сестра.

— Седнете, госпожо Алън — покани я тя. — Д-р Карлтън ще ви приеме всеки момент.

„Да де, всеки момент“, каза си ядосано Линдзи. И друг път го беше чувала по лекарските кабинети. Но лекарят наистина я чакаше. Обмисляше какво точно да й каже. След всичко, което бе преживяла младата жена, новината сигурно щеше доста да я изненада. Д-р Карлтън я погледна свъсено, когато Линдзи влезе в кабинета му.

— Заповядай, седни — покани я той, след което стана и придърпа един от столовете.

Отново я загложди тревога. Тя седна на тапицирания с кафява кожа стол, който лекарят бе сложил точно срещу писалището си.

— Имам новина, която сигурно ще те завари неподготвена — поде той. — И аз не знам откъде да започна. Може би ще се зарадваш, а може би — не.

— Кажете, де! Все ще я преглътна — подкани през нервен смях Линдзи.

Настъпи тягостно мълчание.

— Бременна си, Линдзи — рече най-сетне д-р Карлтън.

— Какво?

— Ще имаш дете.

— Но това е невъзможно — зяпна от учудване младата жена.

— Защо да е невъзможно?

— Аз… Такова… — поколеба се Линдзи.

— Нали известно време си била женена?

— Да, но… — Момичето поклати глава. — Бях женена само един ден. Ден след сватбата мъжът ми загина при самолетна катастрофа.

— Но нали една нощ сте били заедно? — натърти лекарят.

На Линдзи й идеше да изкрещи. Каква нелепост!

— Д-р Карлтън, съпругът ми почина преди четири месеца — изрече тя бавно.

— Ти, Линдзи, си бременна пети месец.

Малко по малко тя започна да проумява за какво става въпрос.

— Аз… Такова… Умът ми не го побира, д-р Карлтън. Щом съм бременна пети месец, значи половината бременност е минала. Как така не съм разбрала?

— Просто не си питала — засмя се лекарят. Трудното бе минало, Линдзи се бе зарадвала на новината. — Криела си се от чувствата си. Работела си като невидяла, само и само да нямаш време да се вгледаш в себе си. Всички жени знаят симптомите, които ми описа снощи, и ги следят. А ти си ги отдала на умората, на грипа, на шоколадовия шейк и на напрежението.

— Божичко! — ахна Линдзи и вдигна ръка към устата си, за да не извика от изумление. По страните й се стичаха сълзи, но в същото време тя се смееше на глас. — Разбрали сте още снощи, нали?

Лекарят кимна.

— Само да знаете колко ви обичам! — скочи Линдзи и го прегърна. — Съобщихте ми най-радостната новина, за която не съм дръзвала дори да мечтая.

Д-р Карлсън бе доволен. Даде й адреса на един много добър гинеколог в Гънизън и й каза тия дни да иде при него.

— Слушам, господине! — изчурулика весело Линдзи. — На всяка цена. За детето съм готова на всичко.

Докато излизаше от болницата, тя прегърна сестрата, поздрави една жена, от която преди три седмици бе взела интервю за вестника, и прекатури вазата с цветя в чакалнята. Бе на седмото небе от щастие. Вътре в нея растеше дете! Бебенце, което бе част от нея и Кендъл! Мъжът, когото обичаше до полуда, не бе мъртъв! Той продължаваше да живее чрез детето. Линдзи често бе говорила през живота си за чудеса и вълшебства, ала за пръв път разбра какво значи думата „чудо“. Тя беше жена. Всичко вътре нея се подчиняваше на божествения промисъл. И благодарение на това, мъжът, когото обичаше, й бе направил най-прекрасния подарък.

Линдзи се чувстваше по-различно. Вътре в нея растеше друг човек. Усещаше го с душата си. Дори не бе нужно да вижда детето или да го държи в ръцете си. Вече знаеше какво изпитва — една огромна любов.

Щом се прибра в уютното малко бунгало високо в планината, се обади на всичките си познати в Далас. Колко прекрасно бе, че те с Рита отново могат да се заливат от смях и да пищят! Анджела Алън бе учудена да научи, че ще става баба, точно колкото Линдзи, когато разбра, че ще става майка. Майката на Кендъл не можеше да си намери място от радост. Линдзи не пропусна да я покани да дойде, щом се роди детето.

Майката на Линдзи се зарадва, но и притесни.

— Защо не си дойдеш за малко да те видим — примоли се тя.

— Не мога — отсече Линдзи със свито сърце — още не бе в състояние да се върне в Далас по много причини въпреки малкото чудо, озарило този ден живота й. — Обичам те, мамо.

— Хайде, ела си — настоя отново майка й. — Ще живееш вкъщи, докато се роди детето. А после ще се върнеш в „Таймс Хералд“. А нали и бебето трябва да е тексасче? Не знам дали ще го приемем, ако не е тексасец кореняк.

Майка й го каза на шега, ала Линдзи осъзна колко тъжно и същевременно странно е нейното положение — беше бременна в Колорадо. Бе сама. Единственият мъж, когото щеше да обича през живота си, вече го нямаше. Бе мъртъв и никога нямаше да се върне.

— Не, мамо… — промълви тя през сълзи.

От пет поколения насам нейното дете щеше да е първото, което не се е родило в щат Тексас. Ако Кендъл бе жив, сега тя щеше да е с него вкъщи, в Далас. Насили се да се засмее — надяваше се майка й да не усети от хиляда и двеста километра, че всъщност й се плаче.

— Не, мамо, моето дете ще припка по поляните на планината.

Нейният живот бе тук, в Тейлър Парк. Тя искаше детето й да тича на воля, да си играе в кристалночистия дъхав въздух на планината.

Маркъс Джеймс бе последен в списъка на хората, на които позвъни. Линдзи държеше той да научи новината от нея. Щом чу гласа й, той насмалко да подскочи. Тя сякаш бе прочела от разстояние мислите му. Преди пет минути се бе опитал да се свърже с нея, но телефонът й даваше заето.

В тона й се долавяше нещо ново. Или може би не! Може би просто бе забравил колко щастлив понякога е гласът й. Когато Линдзи му съобщи, че ще става майка, той се зарадва неописуемо. Линдзи го заслужаваше.

— Кендъл Алън знаеше как да прави нещата.

— И аз забелязах — засмя се Линдзи. Направи й впечатление нещо — когато Маркъс изрече името на Кендъл, тя не трепна, не усети познатата пронизваща болка.

Ето, наистина се отърсваше от мъката, Марджи се оказа права. Линдзи не знаеше с какво го е заслужила, ала Господ й пращаше дар, който щеше да я пречисти. Благодарение на новия живот в утробата й това ставаше по-бързо, отколкото бе очаквала.

Девета глава

Терминът на Линдзи бе на 15 юни. А на 15 май горе в планината вече се долавяше първият полъх на пролетта. Водоемът Тейлър още бе скован от лед, но преди три дни бе отминала и последната снежна вихрушка. Където и да идеше, Линдзи чуваше в капчуците наближаващата пролет и душата й се радваше както всеки път, щом се запролетеше.

Сега непрекъснато се смееше. Като всяка бременна жена и тя бе наедряла и си мислеше, че ако през последните месеци някой я е видял как се носи шеметно с мотошейната, сигурно е щял да я застреля. Приличаше на извънземно с една глава, две ръце, два крака, тътнеща летяща чиния върху ски и три корема. Знаеше, че докато разнася вестниците, представлява смешна гледка. Тази част от работата започваше да й тежи. През март нае едно момче, което да обикаля с нея — да мъкне тежките вързопи с вестници, да отваря автоматите и да събира монетите. Смяташе да излезе в отпуск половин месец преди термина. Мечтаеше си през това време да подготви детската стая. Миналата неделя бе боядисала едната стена в небесносиньо. За следващата бе намислила да нарисува върху нея няколко пухкави облачета. Само не знаеше дали ще й остане време. Още не можеше да се откъсне от работата във „Вали Ревю“. Бе взела няколко големи интервюта с главния архитект на окръга Джак Дженсън, но пак си даваше сметка, че не е разкрила докрай всичко около проекта с масивните общински жилища — Дженсън премълчаваше нещо.

През последните пет месеца се бе скарал с другите архитекти на окръга заради тези жилища. Бе загубил подкрепа и Линдзи бе сигурна, че ще загуби и нещо повече — бе малко вероятно да го изберат отново в Съвета на окръг Гънизън. В името на проекта бе заложил на карта политическата си кариера и това явно не бе случайно.

Не минаваше ден Линдзи да не получи писма от читатели, които й благодаряха за разследването около проекта с масивните жилища. Бе написала три статии за тях и сега бе вдъхновена от поддръжката, която й оказваха хората. Ставаше все по-популярна като журналистка и просто не можеше да си представи как ще напусне работа. Първи юни дойде и отмина, а тя пак не бе готова да излезе в отпуск, реши преди това да присъства на още едно заседание на архитектите на окръга. На него проектът с масивните жилища бе одобрен с два срещу един гласа, а архитектът, гласувал срещу него, напусна с гръм и трясък заседателната зала. След като той си излезе, Дженсън предложи проектът да бъде възложен на строителна фирма „Декстър“ със седалище в Денвър. Макар и неудовлетворена от изхода на заседанието, Линдзи бе силно заинтригувана — на проекта можеше да се посвети материал, който да бъде поместен направо на първа страница.

По-късно следобед се запретна здравата за работа. Това щеше да й е последната статия за Дженсън, преди да излезе в отпуска, и тя държеше да я напише хубаво. Всички щяха да бъдат доволни, ако им представеше строителната фирма, на която бе възложен проектът. Какво смяташе тя да изгради в окръг Гънизън? Щяха ли сградите да бъдат естетически издържани? И най-важното, защо тъкмо тази фирма бе предпочетена, и то толкова бързо? Съветът имаше практиката да провежда търгове за такива крупни начинания.

Най-напред Линдзи се обади по телефона на една от секретарките в Съвета. Тя й предостави безценна информация. Знаеше, че Линдзи е почтена журналистка и няма да злоупотреби с данните, както и че никога няма да издаде от кого ги е получила. Даде й телефонния номер на човека в „Декстър“, с когото работи Дженсън, някой си Арън Роджърс.

Когато се свърза с него, Линдзи остана като попарена от отношението му. След като му се представи и му обясни, че е журналистка от Гънизън, той още малко и щеше да й затвори телефона. Линдзи веднага застана нащрек — явно имаше нещо гнило и онзи не искаше тя да го научава.

— Слушайте, Роджърс — рече Линдзи, като се опитваше да запази самообладание. — Преспокойно мога да публикувам дребния, но твърде показателен факт, че сте отказали да разговаряте с мен. Читателите едва ли ще бъдат във възторг.

— Питайте тогава — сопна се мъжът.

Линдзи се усмихна. Хората ставаха ужасни, ако се усъмняха, че някой би могъл да извади кирливите им ризи. За разлика от друг път, сега бе доволна, че взима интервюто по телефона. По-късно чак й се повдигна от мисълта как е надхитрила Роджърс. Отпърво му зададе безобидните въпроси кога е основана строителната фирма, колко души работят в нея, колко подобни проекта е изпълнявала. Бе особено предпазлива, когато попита за конкурсите — колко такива проекта е спечелила фирмата с конкурс през последната година? И представяли ли са проектосметка за начинанието в Гънизън?

Колкото по-конкретни станаха въпросите на Линдзи, толкова по-мъгляво отговаряше Роджърс. Накрая тя го попита:

— Защо бе предпочетена вашата фирма, след като не е представила проектосметка?

— Мило момиче — отвърна Роджърс снизходително, с което съвсем вбеси Линдзи, — сигурно знаеш, че съм зает човек. Защо не питаш някого в Гънизън? Имам работа, не ми е до интервюта.

След което й затвори. Линдзи поклати отвратена глава. Бе ударила на камък. Но реши да опита отново. Набра повторно номера на фирма „Декстър“ и този път помоли да я свържат с отдел „Озеленяване“. Искаше да разбере как фирмата ще залеси новия квартал. Телефонистката я свърза веднага.

— Отдел „Озеленяване“ — каза дружелюбно някакъв мъж и Линдзи се поободри.

Представи се набързо, нещо, превърнало се покрай многобройните телефонни интервюта в навик.

— Добър ден. Обажда се Линдзи Корнел-Алън от „Тейлър Вали Ревю“…

— Знам — призна си чистосърдечно мъжът. — Звъните по молба на Дженсън. На драго сърце ще ви прехвърля на неговия номер, но него го няма. Ще бъде тук след три дни.

— Моля? Не ви разбрах — каза смутена Линдзи.

— Дженсън не е в кабинета си. Още е по работа в Гънизън.

— Значи има кабинет при вас? — попита Линдзи и започна да записва трескаво.

— Да, разбира се.

Човекът явно не съзнаваше, че дава забранена информация. Обикновено не вдигаше телефона, но секретарките бяха излезли на обяд и вместо да слуша как апаратът звъни като полудял и му разваля почивката, мъжът предпочиташе да отговаря. Беше специалист по градините и обикновено бе по строителните площадки. Беше озеленявал пространството пред една сграда в Арвада сутринта, когато Дженсън свика извънредно заседание и предупреди всички във фирмата да не дават никаква информация по телефона.

— А вие познавате ли Дженсън? — попита Линдзи, разбрала каква е работата.

— То оставаше да не го познавам! Нали той всяка седмица ми разписва фиша със заплатата! Шеф ми е.

След още няколко съвсем целенасочени въпроса Линдзи затвори доволна телефона. Звънна в Държавния секретариат на щат Колорадо в Денвър и информацията се потвърди. Джак Дженсън бе посочен в регистрите като президент на управителния съвет на фирма „Декстър“. Освен това притежаваше контролния пакет от акции.

Фирмата се бе специализирала в строителството на масивни жилища, които явно й носеха големи печалби. Ако някой окръг й възложеше строителството на квартал, акционерите прибираха печалба, възлизаща на милиони. Дженсън защитаваше не интересите на жителите на Гънизън, а своите собствени интереси.

Линдзи бе длъжна да съобщи разкритията си на своите читатели. Бе доказала по безспорен начин и най-дребните факта. До късно през нощта не стана от пишещата машина. Подобни статии бяха най-тежки в работата й на журналистка в този планински район. В „Далас Таймс Хералд“ си имаше своите приятели, своето семейство и своите източници на информация. Работата й във вестника нямаше никакви допирни точки с личния й живот. Докато в Тейлър Парк приятели, колеги и източници на информация влизаха в един и същи кръг. Седнеше ли да пише изобличителен материал за някого, никак не бе изключено обектът на нейното разследване да й е приятел или да й е съобщавал важни факти и в такива случаи бе мъчително за всички. Докато взимаше интервюта или подготвяше статия, Линдзи много се гордееше, че е безпристрастна. Но вкъщи, докато гледаше през прозореца на кухнята заснежените върхове наоколо, си даваше сметка, че не е чак толкова горда от онова, което е длъжна да прави като журналистка.

Планината, връх Харвард, връх Йейл, връх Станфорд се бяха превърнали за нея в скъпи приятели. Те никога нямаше да те предадат. Извисяваха се непоклатими, величествени, горди и всяка сутрин слънцето ги озаряваше със светлината си. Линдзи искаше да бъде като тях. Искаше да намери тяхната сила, величественост, почтеност и у себе си.

Повтаряше си наум колко копнее да притежава тези качества, когато в девет и половина другата сутрин набра номера на Джак Дженсън. Смяташе, че е длъжна да го предупреди. Още откакто бе постъпила във „Вали Ревю“, той се държеше приятелски с нея и най-безкористно й предоставяше информация. Често, пишеше ли материал за политиката, провеждана от Съвета, тя се срещаше в кафене „Редман“ с Джак Дженсън и на чаша горещ шоколад той й обясняваше някои неща. Линдзи съзнаваше, че Дженсън ще избухне, щом научи, че тя пише материал за далаверите му, но искаше да е честна с него, искаше той да знае, когато на другата сутрин избухне бомбата.

Главният архитект на Съвета се съгласи веднага да дойде в кабинета й. В гласа му Линдзи долови тревога. Той, изглежда, се досещаше защо му се обажда. Докато го чакаше, тя занесе статията на Кори Смит, главния редактор, и той я одобри. Сетне направи ксерокопие за Дженсън и предаде редактирания екземпляр за набор. Ако архитектът искаше да добави нещо, Линдзи можеше да го включи по-късно в последния абзац.

Дженсън обаче не пожела да добави нищо. Каквото и да кажеше, не бе в състояние да промени фактите.

— Джак! — повика го Линдзи, забелязала, че той е пребледнял като платно.

Бе прочел едва първия абзац, а вече знаеше, че играта е свършила. От реакцията му Линдзи разбра, че е улучила право в целта. Дженсън не й отговори, само вдигна ръка, да й покаже да помълчи. Искаше да се съсредоточи върху всяко изречение, върху всяка дума, за да види дали може някъде да хване журналистката натясно и да отрече нещо. Но едва ли щеше да открие пропуск. Нямаше представа откъде се е добрала до информацията, ала фактите, чак до цифровото изражение на сумите и печалбата, бяха неоспорими.

— Какво ще кажеш? — попита Линдзи, когато архитектът отгърна и последната страница и впери поглед в празното пространство.

— Бих могъл да отрека всичко — рече той.

— Би могъл, но ще го направиш ли?

— Не — отсече твърдо Дженсън.

— Това, Джак, ще навреди на политическата ти кариера — усмихна се тъжно Линдзи.

— Да навреди ли? С политическата ми кариера е свършено — заяви някак равнодушно архитектът.

Линдзи се смръщи. Разговорът ставаше мъчителен. Изведнъж я заболя стомах и тя се преви одве.

— Извинявай. Щях да се чувствам по-добре, ако ми се беше разкрещял.

Дженсън се взря в нея. Бе забелязал, че от думите му тя пребледнява, и бе доста учуден. Мислеше я за по-наперена.

— Не, няма да ти крещя. Не искам да се чувстваш по-добре. Кога ще излезе статията?

— Ще е по будките утре в десет.

— Довечера ще хвана самолета за Денвър. Трябва да съм в „Декстър“, когато излезе публикацията. Дано удържа положението. Сигурно няма да ми кажеш откъде си взела информацията.

— Не мога и няма да ти кажа — отсече Линдзи.

— А как ще докажеш, че всичко това отговаря на истината?

— Ще го потвърдят от Държавния департамент на щат Колорадо — заяви простичко тя.

— Значи няма да оставиш камък върху камък?

— Не, няма — рече Линдзи и се извърна. Стомахът отново я присви, идеше й да се просне на земята.

След като архитектът си тръгна, излезе през задния вход на пролетното слънце. Почувства се по-добре. Беше свободна. Разговорът с Джак Дженсън бе смъкнал огромно бреме от плещите й. Дженсън не бе доволен, естествено, но тя поне бе спечелила уважението му. Докато се разхождаше по улицата зад редакцията, изведнъж я достраша. В кръста я прониза такава остра болка, че тя едвам се задържа на крака. Ами ако на детето му имаше нещо? При тази мисъл Линдзи се вцепени. Чудото, което ставаше вътре в нея, бе последният шанс на Кендъл да продължи да живее. Чак й се прииска мъничкото никога да не се ражда, да си остане в утробата й, близо до нейното сърце, далеч от всички беди. Сякаш щеше да се раздели веднъж завинаги с детето, ако го оставеше да вдиша от въздуха и да види слънчевата светлина. Не че го ревнуваше от планината. Обратното, искаше детето да я види. Да види планината и небето.

Погледът й помръкна. Дали бебето щеше да обикне небето, дали щеше да поиска да лети както навремето Кендъл? Линдзи гледаше да не мисли за това, сега обаче си даде сметка, ще й се иска до болка детето й да обича небето точно както нейния непрежалим любим, да бъде частица от него.

Детето! Докато Линдзи се разхождаше сред туристите, дошли да разгледат Колорадо, изведнъж й хрумна нещо. Бе рано да роди, но не съвсем. Отново усети болка — по-силна и продължителна от предишния път. Защо трябваше в един ден да й се струпат толкова много неща? Още преди да е разбрала какво прави, се обърна на север и тръгна към болницата на Гънизън.

Веднага повикаха д-р Карлтън, който я прегледа набързо. Намигна й и потвърди нейните подозрения. Предстоеше й да ражда.

— Оставаш в болницата — рече й благо лекарят. — А сега походи още малко, десетина минути. После ще се видим пак.

Говореше й, сякаш е малко дете, и тя поклати едва-едва глава. Наметна се над нощницата със синия халат от груба вълна, който й бяха дали преди прегледа, излезе от кабинета на д-р Карлтън и тръгна бавно по коридора.

За късмет на стълбищната площадка имаше телефонен автомат. Бе зарязала в редакцията материалите, бе изхвърчала с думите, че ще се поразходи на чист въздух, и вече два часа бе навън. Набра номера на колегите. Вдигна Кори; едва по-късно Линдзи осъзна, че това е най-радостният телефонен разговор, който е водила през живота си.

— Кори! — рече тя и усети, че пак получава контракция. — Аз съм тук.

— Къде? Какво става? Не. Не ми казвай. Върни се, качвай се на колата и иди да си починеш. Пускам те. През последните два дена свърши работа за петима.

— Твърде късно е да почивам — засмя се едва чуто Линдзи. — Вече ме приеха в болницата. Просто се обаждам да ти кажа, че днес ще отсъствам час-два. Май съм решила да раждам.

— Да раждаш сега? — ахна Кори и седна на стола.

Жените в монтажната изпищяха от радост, щом чуха думите на Кори. След броени часове целият град щеше да знае новината.

— Дали вместо материала за Джак Дженсън да не поместим на първа страница съобщение за бебето? — пошегува се главният редактор.

— И дума да не става — изписка Линдзи. — Статията за Дженсън трябва да излезе незабавно. Оставете ни нас с бебето на мира. Голям клюкар си, умираш да си вреш носа в личния живот на хората!

Кори се смееше от все сърце, когато затвори телефона. А Линдзи продължаваше да стои в коридора — не можеше да се начуди на лекотата, с която бе разговаряла със своя главен редактор за себе си и за „бебето“. Всичко, което й се случваше, бе толкова истинско, естествено и прекрасно. Предстоеше й да стане майка като всички останали, която всеки ден пере пеленки, мие съдове и кърми бебчето си. Едва ли можеше да мечтае за нещо по-прекрасно.

Обади се набързо на майка си, на Анджела Алън и на Маркъс. Двете жени бяха толкова развълнувани, че още малко, и щяха да се разплачат. Докато Линдзи говореше със свекърва си, отново я преряза остра болка и тя побърза да прекъсне разговора.

— Обади се на мама — прошепна тихо и нали бе на хиляда и двеста километра, свекърва й едва я чу. — Тя ще ти обясни всичко.

Не знаеше какво я прихвана, та се обади и на Маркъс. При всички положения той щеше да научи за бебето от Анджела. Но Маркъс бе най-добрият приятел на Кендъл и на Линдзи изведнъж й се стори, че тъкмо той е свързващата брънка между всичко, което е била преди, и онова, което й се случваше сега. Тласкана от някаква първична, непреодолима потребност, тя реши, че трябва да съобщи на Маркъс за детето на Кендъл, за това, че днес отново ще си възвърне щастието.

Десета глава

Маркъс бе на върха на щастието, когато влезе във фоайето на болницата в Гънизън. Полетът над Скалистите планини бе направо неописуем. А сега, след броени минути той щеше да я види. Да види Линдзи. Голямата любов на Кендъл. Неговата приятелка. Неговата… Не довърши мисълта си. Не знаеше какво точно представлява за него Линдзи. Знаеше само, че иска да е до нея… в името на Кендъл.

Всеки, който видеше в този момент Маркъс, отсъждаше, че сега мястото му наистина е в болницата. Приличаше на притеснен горд баща. Имаше чувството, че е надхитрил съдбата и всички баби в Тексас и се е измъкнал от Далас, без да го усети никой. Какво бе виновен той, че следващият пътнически самолет за Колорадо от летище Далас — Форт Уърт бе чак утре в седем без петнайсет сутринта! Може би беше редно да вземе със себе си Анджела и госпожа Корнел, но не му се искаше да пътува с тях.

Не знаеше защо държи толкова много да е сам с Линдзи. По време на честите им телефонни разговори и на единствената им вечеря заедно в нея сякаш живееха двама души — тя бе ту тъжна, ту закачлива и весела. След като научи, че носи в утробата си детето на Кендъл, гласът й стана по-мек, в думите й се долавяха повече сила и воля. Маркъс бе сигурен, че нещата, които бе доловил от разстояние, ще проличат още повече сега, след като я види. Онова, което не съзнаваше обаче, бе, че сега той познава и разбира момичето повече от всеки друг. Включително и от своя най-добър приятел Кендъл Алън. Кендъл обичаше безумно Линдзи, но за разлика от Маркъс не я бе виждал смазана от мъка.

Попита в коя стая е Линдзи и сестрата му каза, без изобщо да се колебае. Маркъс бе невероятно красив, бе останал без дъх от бързане, очите му пламтяха и медицинската сестра начаса отсъди, че мястото му е в чакалнята на родилното, при другите бащи.

Разкъсвана от поредната контракция, Линдзи не чу кога вратата се е отворила. От пет месеца насам си втълпяваше, че когато тръгне да ражда, няма да плаче. Беше си представяла, че ще лежи спокойно с розова дантелена нощница, с прибрана назад коса, прихваната с розова сатенена панделка, ще се усмихва, е, от време на време ще издава леки стенания и накрая, румена и засмяна, ще чака нейното детенце да извърне за пръв път очи към нея.

Сега обаче си даваше сметка, че така е само в приказките. Раждането не бе от най-приятните неща. Ластикът, с който бе прихваната косата й, падаше вече за втори път, ала Линдзи нямаше сили да се пресегне и да го вземе. Косата й се бе разпиляла, бе заприличала на сплъстено валмо, беше се слепнала от потта и бе полепнала по бузите и челото й.

Вече бяха откарали втората жена в стаята да ражда. Сестрите смениха чаршафите — явно щяха да настанят при нея друга родилка. Линдзи изобщо не бе подозирала, че в околностите на Гънизън има толкова много бременни. Жената, която току-що бе отишла да ражда, бе с мъжа си, той и за миг не се отдели от нея. Линдзи се подсмихна, когато гордият бъдещ баща снима жена си, минути преди да роди. Но й домъчня, че край нейното легло няма никой. Мъжът на другата жена непрекъснато сменяше влажната кърпа върху челото й и попиваше потта, избила по раменете й, и Линдзи проумя, че прекрасната мечта да раждаш сред розови дантели не струва и пукнат грош, ако до теб няма някой, който да споделя мъката и радостта ти.

Сега Кендъл й липсваше повече, отколкото непосредствено след гибелта си. Какво не би дала, само и само той да поседи минута-две до нея и тя да го държи с лявата си ръка, да го целува по носа, да усеща прегръдката му — тогава нямаше да я боли толкова.

А сега болката от контракциите бе направо непоносима. Отпърво сякаш нещо я прорязваше през кръста, сега обаче Линдзи имаше чувството, че гръбначният й стълб е разчленяван прешлен по прешлен. Д-р Карлтън й обясни спокойно, че раждането ще е трудно. Бе угрижен, но и каза, че няма място за тревога. Силата и мястото на болката просто подсказвали, че бебето е в необичайно положение, ето защо болките вероятно щели да са по-силни.

— Ох, докторе — изпъшка тихичко Линдзи. — Повечето хора се тревожат да не би детето да тръгне с краката напред или странично. А аз имам чувството, че моето излиза с гърба напред. Това лоша поличба ли е?

— Няма такова нещо — успокои я лекарят, макар да знаеше, че момичето доста ще се намъчи.

Нямаше да е зле някой да стои при него. Но не искаше да го плаши с въпроса дали някой от роднините му ще дойде.

Когато си бе обещала да не крещи, Линдзи още не знаеше за какво точно става дума. Отвори уста и изпищя от болка колкото й глас държи. Прозвуча ужасно, но затова пък й олекна. Така тя се отърсваше от напрежението. Чак й бе приятно да крещи и същевременно да се смее. Това й помагаше донякъде да запази самообладание.

Тъкмо когато за пореден път даде воля на болката си и започна да пищи и да се смее, в стаята на пръсти влезе Маркъс Джеймс. Щом я видя да се гърчи и да крещи, изпита чувството, че тя агонизира, и се насълзи. Но дочул смеха й, разбра, че Линдзи играе някаква игра — сега вече наистина се разплака така, че по страните му се застинаха сълзи.

— Линдзи! — прошепна Маркъс. Тя обаче не го чу. — Лин! — повика я по-силно.

Линдзи реши, че сънува, когато разпозна гласа му и го видя да върви към нея. Протегна отмаляло ръка и той я пое в своята. Дори дланта й бе подпухнала и потна.

— Марк! — пророни младата жена.

Никога не го бе наричала така. Не знаеше дали е използвала гальовното му име, защото го чувства много близък, или просто защото няма сили да изрече пълното му име. При всички положения обаче на него му стана приятно.

— Ето ме при теб! — промълви той и като видя сгърченото й от болка лице, едвам устоя на подтика да я притисне в обятията си.

— Толкова се радвам! — каза Линдзи с усмивка и очите й заблестяха.

Не попита Маркъс защо е дошъл, просто прие присъствието му като нещо, което се разбира от само себе си, като подарък, който не бива да бъде поставян под въпрос.

Съгледал погледа й, Маркъс се развълнува. Бяха си говорили единствено за Кендъл и за бамята, а сега тези теми не бяха кой знае колко важни.

— Дойдох да ти помогна — обясни й и душата му се гмурна в тези дълбоки езера — очите й. — Реших да отскоча и да се погрижа за теб, само че… — Младежът се запъна и погледна безпомощно някъде в пространството. — Само че не знам откъде да почна.

— Благодаря ти, Маркъс — въздъхна Линдзи. — Помагаш ми дори с това, че си до мен. Още не мога да повярвам, че си тук, в стаята.

— Маркъс Джеймс от Далас, щата Тексас, е на вашите услуги, госпожо! — ухили се той. — Но сигурно мога и да направя нещо друго, освен да седя край леглото ти.

Точно в този момент в стаята влезе медицинска сестра, която чу последните му думи.

— Разбира се, че можете да направите нещо — намеси се тя в разговора.

Усмихна се. Бе виждала тази сценка толкова много пъти! Младата красива жена, която се мъчи да е смела. Уплашеният развълнуван съпруг, готов да направи всичко, само и само раждането да мине по-леко. Медицинската сестра подаде на Маркъс мека кърпа и купа леденостудена вода.

— Разхлаждайте челото и раменете й — обясни му. — Дръжте я за ръка, нека я стиска, ако почувства нужда. Говорете й, усмихвайте й се непрекъснато. Това е най-добрият съвет, който мога да ви дам.

Линдзи се чувстваше като малко момиченце, когато Маркъс мокреше кърпата и я слагаше върху челото й. Макар че цялото й тяло бе разкъсвано от контракциите, тя се сгуши под завивките и върху лицето й се изписа спокойствие. Сега, когато той седеше до нея, вече не се чувстваше съвсем самичка в целия свят. Не че бе толкова важно да не е сама. Но усещането бе по-различно. Усмихна се на Марк и й хрумна, че никога досега не се е вглеждала в чертите му. Пясъчнорусата му начупена коса обграждаше като ореол лицето, сиво-зелените му очи блестяха. Маркъс бдеше над нея като орлица. Бе ужасно мил, а засмееше ли се, ъгълчетата на устата му се повдигаха нагоре, сякаш криеше нещо от нея.

Линдзи бе забелязвала тази дружелюбна усмивка всеки път, когато ходеше на летището при Кендъл. Челюстта на Маркъс бе като изваяна — квадратна, с леко издадена брадичка. Чертите му бяха мъжествени и говореха за силен характер, но същевременно с двете трапчинки върху бузите той изглеждаше уязвим като малко момче.

Докато Маркъс попиваше с кърпата потта по челото й, Линдзи отново едвам устоя на желанието да го докосне по бузата. Не биваше да го прави, не бе редно, та тя почти не го познаваше! Ала Маркъс й действаше толкова успокояващо с присъствието си. Линдзи го погледна и най-неочаквано лицето му потъна в мъгла, сякаш пред нея бе изникнал ангел. Тя стисна очи да прогони видението, а когато ги отвори, съгледа пред себе си Кендъл. Този път не устоя на подтика — пресегна се и го помилва. В миг ангелът отново се превърна в Марк и Линдзи се разплака.

— Нищо, нищо, поплачи си — рече Маркъс, след което я погали по косата и попи с кърпата сълзите й. — Знам, тежко ти е. Ти си толкова силна, хубава, прекрасна, имаш право да си поплачеш.

Тя подсмръкна и го стисна за ръката. Мина й през ума, че стига Кендъл да бе с нея, нещата са щели да изглеждат по-различно — щяла е да бъде в болница „Паркланд“ в Далас, а край нея са щели да бдят роднини и лекари, тя е щяла да бъде обградена с всички удобства, които могат да се купят с пари. И докато си мислеше за всичко това, спокойното простичко раждане в затънтената планинска болница, по време на което до нея седеше Маркъс, придоби ново, по-различно измерение. Ето че бе успяла. Бе преобразила живота си. Беше се обградила единствено с нещата, на които държеше — простички, ала истински.

За пръв път от дванайсет часа насам се сети, че сигурно изглежда ужасно. Пресегна се да вземе от нощното шкафче четката за коса. Но Маркъс я изпревари.

— Нека аз! — усмихна й се той и й помогна да се облегне на възглавницата.

Едвам се сдържаше да не прихне в смях — Линдзи се приповдигна тромаво, като шишкава костенурка, наместваща се върху корубата си.

— Какво се подсмихваш такъв? — попита го Линдзи.

— Ами досмеша ме, като те гледам колко грациозно се движиш напоследък.

— Много си мил, няма що! — изплези му се тя, докато младежът развързваше предпазливо ластика, с който бе прихваната отзад косата й.

— Какво да правя сега? — погледна я той уплашено. — Страх ме е да не те оскубя.

— Не бой се — засмя се Линдзи. — Все едно че решиш своята коса.

Маркъс остана с нея почти цялата нощ. Говореха си за най-обикновени неща, за залеза, за багрите и звездите в планината. Линдзи му разказа как навремето е прекарвала с други деца ваканциите в ранчото и как за пръв път е видяла пъстърва. А той й разправи колко много обича Далас и как в прогимназията се е промъкнал в тренировъчния лагер на „Далас Каубойс“. Пазачите, естествено, го изритали като мръсно коте, но той все пак успял да си вземе автограф от полузащитника и от други прочути играчи. Разказа й и колко е щастлив да поправя самолети и как като малък е мечтаел само за едно — да политне в небето, а Линдзи го слушаше прехласната, с очи, блеснали от възхита и сълзи.

Времето минаваше, а контракциите й не ставаха по-чести, затова пък болката бе непоносима, заливаше я като огромна заслепяваща вълна. Когато започна да се развиделява, Линдзи забрави да се сдържа заради Маркъс. Вкопчи се в ръката му и понякога я стискаше до кръв — той имаше усещането, че още малко, и ще я изтръгне. Засмя се, задето му е хрумнало подобно нещо. Сега Линдзи му се струваше толкова храбра и хубава, че Маркъс на драго сърце би пожертвал ръката си.

Почти се бе съмнало, когато акушерката още веднъж прегледа младата жена и реши, че е време да я прехвърлят в родилното.

Маркъс загледа тъжно как няколко медицински сестри я местят на количката. Цяла нощ Линдзи бе имала огромна нужда някой да й прави компания. Ето че сега бе заобиколена със сестри и санитарки. По време на раждането щяха да й окажат най-добрата медицинска помощ. Маркъс си даде сметка, че сега вече той е капнал от умора и е ужасно самотен. Последните няколко часа, които бе прекарал край Линдзи, се бе чувствал толкова щастлив, че сега му идеше да изкрещи да не му я отнемат. Прииска му се до него да е Кендъл Алън и той да си поплаче на воля върху рамото на най-добрия си приятел. Знаеше само, че е уморен и уплашен, имаше усещането, че заедно с Линдзи са откъснали и част от плътта му.

Докато санитарите минаваха с количката покрай него, Маркъс извика:

— Чакай! — Сетне изрече единственото нещо, за което си бе мислил цял ден и цяла нощ: — Линдзи! Обичам те!

Погледите им се срещнаха и след като младата жена осъзна какво й е казал Маркъс, очите й станаха огромни. Тя се извърна и санитарите изкараха количката в коридора.

— Маркъс Джеймс! Какво, по дяволите, правиш тук! — възкликна Анджела Алън, след което се завтече от другия край на чакалнята и го прегърна през раменете.

Маркъс скочи като ужилен. Беше задрямал. Присъни му се някакъв кошмар: че Линдзи плаче, някакво новородено пада, а в далечината тътнат двигателите на самолет. Погледна глуповато двете жени, които току-що бяха влезли в болницата.

— Сега ли пристигате? — попита, колкото да смени темата.

И той не бе съвсем наясно какво прави тук, а и нямаше намерение да дава обяснения на двете жени.

— Да, току-що — отвърна Анджела Алън и го изгледа подозрително. — Това беше първият самолет, след като се обади Линдзи. Я кажи как успя да ни изпревариш? — попита тя и запали цигара. — Пак се вгледа в Маркъс и прихна да се смее. — Както и да е. Не ми отговаряй — рече госпожа Алън и се извърна към жената с нея. — Вече знам. Бях забравила какво е да имаш пилот в къщата си. Винаги ще ти сервира някоя изненада. Всъщност нека ти представя Катерин Корнел, майката на Линдзи.

— Много се радвам — рече Маркъс, след което пое ръката на жената и я стисна.

Беше хубава. За разлика от косата на Линдзи, нейната бе тъмна, но тя имаше същите красиви очи и чипо носле.

— Има ли някакви новини? — не се стърпя Катерин Корнел.

— Вече е в родилното — поясни Маркъс. — Не съм съвсем наясно с акушерството, но знам, че Линдзи ще роди трудно.

И наистина, тя съвсем се измъчи. Опитваше се как ли не да обича детето, което толкова болезнено идваше на белия свят, и почти се срамуваше от мислите си. Всичко вървеше наопаки. Наложи се гинекологът да спука водата. Линдзи се разкъсваше между неописуемата тревога и омразата. Дали детето не умираше? Дали самата тя не се сбогуваше със света? Или може би не и бе писано да роди детето на Кендъл? Това бе равнозначно на смърт за всичко, което Линдзи обичаше и искаше. Медицинските сестри сновяха угрижено около нея, правеха всичко възможно да й поолекне малко, но тя нямаше нужда от угрижени хора, трябваше й човек, който да й помогне. И да я отведе далеч оттук. Чу сякаш в просъница как призовава на помощ Кендъл, Марк, Господ, майка си.

— Хайде, напъни се, напъни се още малко! — подканяха я в хор лекарят и акушерките.

Единствената мисъл на Линдзи бе да роди час по-скоро, да се отърве от бебето, да си почине. В тялото й не бе останала и капчица сила. Бе непоносимо. Помисли си, дали ако умре, ще липсва на някого в Колорадо и Тексас. Тази мисъл й се видя толкова нелепа, че тя се засмя. Някъде дълбоко в нея, погребана под мъката и болката, се обади смелостта й и тя проумя, че това е животът в най-прекрасното му, най-рядко проявление. И намери куража да продължи. В осем без седемнайсет сутринта, петдесет и две минути, след като лекарят спука водата, Линдзи усети как изведнъж й олеква. Акушерките изръкопляскаха и тя чу оглушителния писък на новороденото. Напъна се още веднъж и ето че най-сетне бе свободна, можеше отново да си поеме дъх! Гинекологът я попита иска ли да види новородения си син.

Линдзи мечтаеше за този миг от толкова отдавна! Вече седмици наред се питаше дали, щом погледне малкото, ще види очите на Кендъл и своя нос или неговите уши и ръцете на дядо си… Ала сега единственото, което забеляза, бе, че детенцето е като нарисувано. Беше мъничко и розово. Имаше сбръчкани крачета, а ноктите му бяха направо съвършени. Линдзи щеше да помни до сетния си дъх тези малки нокти. Това бе последната й мисъл, преди акушерката да вземе момченцето и съвсем изнемогнала, тя да се свлече върху възглавницата.

Маркъс се чувстваше като звяр в клетка. От двайсет и осем часа не бе напускал болницата. Нямаше смисъл да ходи в мотел, и там щеше да снове напред-назад из стаята. Не знаеше какво да очаква. Може би щяха да се държат с него като с баща на детето. Или най-малкото като с негов чичо. Самосъжаляваше се и го знаеше. От дванайсет часа Линдзи бе в интензивното. От раждането бе получила кръвоизлив. Маркъс нямаше представа какво значи това, а и не искаше да пита. Ето защо седеше, без да продумва, до Анджела Алън и се правеше, че му е ясно всичко. Чувстваше се безпомощен и много, много самотен. Новороденото още бе в кувьоз, но бе здравичко. Макар да се бе родило цели две седмици преди термина, бе добре развито и след броени дни щяха да го изпишат заедно с майката. Долепил нос до стъклото, Маркъс с часове се любуваше на момченцето. Намери го веднага — акушерките бяха сложили табелка: „Алън. Момче. 2 кг 850 гр“.

— Пак си се справил добре, Кен — прошепна Маркъс на духа на мъртвия си приятел и продължи да гледа свитото на кравай бебе.

Стига да пожелаеше, можеше да иде да види Линдзи в интензивното. Акушерките още мислеха, че той е неин съпруг. Но майка й не се отделяше от нея и Маркъс не искаше да им се натрапва. Предната нощ Линдзи бе имала нужда от него, сега обаче всичко бе наред и на Маркъс дори му минаваше през ума да се качи на самолета и да се прибере в Далас. Бе объркан не защото се правеше на благороден. Просто бе притеснен. Предната нощ бе загубил самообладание и бе забъркал голяма каша. Бе казал на Линдзи, че я обича. Сега, след като го призна на нея, а и на себе си, имаше чувството, че я е обичал винаги. Тя бе частица от самия него, от сърцето му, от неговия живот. Бе направил добре, като бе дошъл тук при нея.

Погледът, който бе видял в очите й, миг преди да я изкарат с количката от стаята, щеше да го преследва цял живот. Маркъс се молеше Линдзи да е забравила след тежкото раждане излиянията му. Предната нощ бе споделил толкова много с нея. Сега, в ослепителната светлина на деня и на действителността, му се струваше, че се е държал ужасно глупаво.

Преди двайсет минути бяха прехвърлили Линдзи в обикновена болнична стая. Хемоглобинът й се бе вдигнал, кръвното й налягане се бе стабилизирало. Маркъс бе замаян от вълненията и от огромните количества кофеин. Вече не помнеше колко чаши кафе е изгълтал през последните часове. Сега при Линдзи бе Анджела Алън — двете се смееха, шегуваха се и умуваха как да кръстят момченцето. Линдзи не бе пожелала да види Маркъс. Той реши да си тръгне, но първо се отби в цветарницата в болницата и поръча да занесат в стаята на младата майка червена роза. Дълго се чуди какво да напише върху картичката. Накрая написа: „На прелестната майка и новородения й син. Пожелавам ви много слънчеви дни! Целувки, чичо Марк“. Прочете текста наум и остана доволен — бе общ, казваше всичко, но и нищо.

Тъкмо вадеше от портфейла си десетдоларова банкнота, за да плати на продавачката, когато по рамото го потупа Анджела Алън.

— Изглеждаш ужасно — рече му тя и се усмихна. — Откога не си се бръснал?

— И аз не помня — призна си чистосърдечно той.

— Е, не е толкова важно. Отивай веднага в стая 308. Линдзи дори не подозираше, че още си тук. Помоли да идеш незабавно при нея.

Маркъс грабна розата и рестото и хукна към стълбището. Забрави картичката с пожеланията върху щанда, но чудо голямо! Нали щеше да ги поднесе лично заедно с розата! Линдзи искаше да го види! Маркъс бе на седмото небе от щастие.

Още щом сви зад ъгъла, чу смях, огласил целия коридор. При нея на свиждане явно бяха дошли колегите от вестника.

— Занапред никакви отпуски! Виж какво става без теб! — пошегува се някой.

— Видяхте ли бебчето? — чу се гласът на Линдзи и на Маркъс му се подкосиха краката от вълнение.

— Голям сладуран! — отсъди някой.

— В редакцията са се получили цяла купчина поздравителни писма за теб — допълни някакъв мъж. — Всички в Тейлър Вали са ти благодарни, задето си защитила интересите на местните жители.

— Вчера Джак Дженсън подаде оставка — поясни трети. — Оповести го само час, след като се появи броят с твоята статия.

— Стига, стига! — обади се пак Линдзи. — До гуша ми дойде от вас. Току-що съм родила и имам право да си почина от всичко това. А вие ми се изтърсихте цялата редакция в болницата. Мира нямам от вас! Имам чувството, че съвсем ще превъртя, ако не престанете поне седмица-две да ме занимавате с този проклет вестник.

Посетителите започнаха да се разотиват един по един.

— Добре, добре, тръгваме си — намеси се пак някакъв мъж. — А ти излизай в отпуска. Ако щеш, замини на околосветско пътешествие. Но гледай да се върнеш, че не знам какво ще правя без теб. Нямаш равна като журналистка.

— Благодаря за комплимента — чу Маркъс смеха на Линдзи.

Когато се увери, че всички са си тръгнали, надникна в стаята и се усмихна.

— Мога ли да вляза, госпожо?

— О, Маркъс! — възкликна Линдзи и протегна ръце към него. — Само да знаеш откога я чакам тая прегръдка! Идвай бързо тук!

Маркъс остави розата и отиде до леглото на младата жена. Прегърна я нежно и плахо, сякаш се страхуваше, че ще я нарани.

— Просто не знам как да ти се отблагодаря! — прошепна тя и очите й се насълзиха.

Маркъс приседна на крайчеца на леглото. Бе хубав. Невероятен! Същински ангел пазител! Бе дошъл точно когато Линдзи имаше най-голяма нужда от него и тя бе решила, че се е върнал със самолета в Далас, когато е пристигнала майка й. Бе неописуемо щастлива, но и объркана. Почти не помнеше какво се е случило предния ден. Помнеше само, че е виждала като в просъница пред себе си лицето на Марк, че е чувала нежния му глас, с който младежът я е насърчавал и успокоявал, казвал й е, че ще се справи, че е хубава и той я обича.

Знаеше, че също го обича, но като малко момиченце. Изпитваше потребност да усеща ръката му върху своята. Да си изплаче мъката пред него по телефона. Знаеше обаче и че не е в състояние да го обича като жена. Маркъс заслужаваше толкова много, а Линдзи бе опустошена и не можеше да му предложи кой знае какво.

Веднага след раждането й се прииска да си поговори с него. В интензивното, затвореше ли очи, виждаше лицето му пред себе си. Сетне то се замъгляваше и биваше измествано от безплътния лик на Кендъл. На три пъти Линдзи взимаше телефонната слушалка, за да се обади на Маркъс на Лъв Фийлд. Но и трите пъти в стаята влизаше било лекарят, било акушерката, било майка й и тя се отказваше. Не искаше никой да чува какво ще му каже.

И през ум не й бе минавало, че Маркъс още е в Гънизън, в чакалнята три етажа по-долу и се моли тя да го повика. Щом научи, че той още чака, бе толкова щастлива, че й идеше да скочи от леглото и да хукне да го търси.

— Тичай да го повикаш — изкрещя тя на свекърва си.

Но до мига, в който Маркъс влезе в стаята, не знаеше какво да му каже. Сега обаче думите бликнаха сами, като порой.

— Къде изчезна?

— А, не съм изчезнал, чаках — ухили се Маркъс. „И бях щастлив. И притеснен“, каза си той наум. — Не знаех дали си в настроение да ме видиш.

Известно време Линдзи мълча. Понаведе глава и погледна Маркъс като уплашено птиче, което ще политне и при най-малкото му движение.

— Искам да ти призная нещо — рече му най-накрая.

— Хайде, изплачи си душата — намигна й Маркъс.

— Още не съм казала на акушерките, че си ненормалник, дошъл на свиждане от другия край на Щатите — поде Линдзи след дълбока въздишка и го хвана за ръката. — Всички си мислят, че си ми роднина. А това означава… — Тя направи драматична пауза. — Това означава, че можеш да подържиш Матю Лорънс Алън.

— Матю кой?

— Моят син — прошепна Линдзи и бързо допря пръст до устните си. Точно в този момент вратата се отвори и медицинската сестра влезе с мъничко синьо вързопче в ръце.

Маркъс загледа как Линдзи поема новороденото и го притиска до себе си. Открай време смяташе, че не е виждал по-хубава жена от нея, сега обаче направо му спря дъхът. Линдзи сякаш грееше и той разбра, че детето е запълнило огромна празнота в живота й. Докато беше мъничък, майка му му беше разказвала безброй пъти за Рождество Христово, за хубавата Дева Мария, родила младенеца във Витлеем. Едва сега обаче, докато се любуваше на радостта, на вълшебството върху лицето на Линдзи, прогледна за истинския смисъл на библейското предание. Този крехък живот бе заличил цялата мъка от живота й. Новороденото момченце бе прокудило злото от нейните дни и ги бе озарило с вяра и надежда. Гледката бе невероятна! Онази нощ, когато бе признал на Линдзи, че я обича, Маркъс бе дал воля на всички чувства, преизпълнили сърцето му, бе смятал, че никога няма да я обича повече. Ала сега видя, че е сбъркал. В този миг тя бе толкова съвършена, толкова крехка и нежна, че чак го достраша да се пресегне и да я докосне.

— Мат, Мат, Мат! — повтаряше Линдзи гальовно. — Виж го, Марк! На кого според теб прилича. Погледни му очите! — Тя му подаде повитото момченце. — Хайде, подръж го! И го разгледай.

Маркъс пое плахо новороденото. Взря се в него и се засмя.

— Нищо особено. Дете като дете! Като онези, дето ги показват по телевизията. Симпатяга. Сладуран. Но наистина е взел очите на баща си.

— Мат, мъничкото ми! — прошепна отново Линдзи и целуна сина си. — Чичо ти Марк току-що ти направи страхотен комплимент. Приличаш на телевизионна звезда и си одрал кожата на баща си. Е, вече мина качествен контрол!

Марк й се усмихна. Докато отново й подаваше момченцето, не се сдържа, хвана я за ръката и каза:

— Благодаря ти.

— За какво? — учуди се Линдзи.

— Задето не ме отпрати. Не бях на себе си. Не знаех дали изобщо е трябвало да идвам.

— Ако можеше да те види, Кендъл щеше да се зарадва — изрече младата жена, очите й пламтяха. — Пък и аз щях да умра, ако не бе дошъл.

— Аз също — призна й Марк. — Само ми е мъчно, че…

— Мълчи! — помоли Линдзи и отново допря пръст до устните си. Знаеше какво се кани да й каже Марк.

— Но съм длъжен. Извинявай, ала не мога да си затварям очите за онова, което става с нас… най-малкото с мен. Казах ти, че те обичам. Вече знаеш истината. Винаги ще те обичам, Линдзи. А сега ми се струва, че и винаги съм те обичал.

— Знам, Марк, че трябва да поговорим. И аз съм длъжна да ти кажа какво изпитвам към теб. Аз също те обичам, но не в онзи, традиционния смисъл, за който си мечтаят хората, а като приятел, като брат.

— Лин… — опита се той да я прекъсне.

Ала Линдзи се взря в очите на новородения си син, сякаш очакваше да прочете в тях отговора на всички въпроси, които си задаваше, и продължи:

— Не мога, Маркъс. Не мога току-така да забравя Кендъл. И да те обичам както искаш, както заслужаваш.

Той усети, че пребледнява. Линдзи не беше жена, която ще седне да го разиграва. Помъчи се да не издава какъв удар са за него думите й. Беше се опитал да се подготви за реакцията й на неговото обяснение в любов, макар да знаеше, че е безполезно.

— Не мога без теб — заяви някак делово Линдзи. — Вероятно не съм справедлива и те ограбвам, понеже в замяна не мога да ти дам нищо. Това дете — кимна тя към Матю Лорънс — ще зависи от мен във всичко. Ще очаква не само любов, не само храна. То си няма никого, освен мен. Да, Маркъс, имам нужда от теб. Но позволя ли да се влюбиш в мен, значи да те обрека цял живот да даваш, без да получаваш.

— Странно, вече съм го чувал — изрече Маркъс, макар да знаеше, че е жестоко.

Линдзи помръкна. Той имаше предвид Кендъл, който бе изпитвал същото със Сара.

— Без удари под кръста! — рече тя с пламнали очи.

— Това не са удари под кръста — възрази младежът. — Просто съм откровен. Обичала си един мъж, него вече го няма и ти смяташ, че оттук нататък не можеш да принадлежиш на никой друг. Не се обричай на подобно нещо, Лин! В края на краищата няма никакво значение в кого ще се влюбиш, дали в мен, или в Робърт Редфорд, или в Кинг Конг. Моля те само за едно — да не затъваш в угризения на съвестта. Това ще те погуби. Ще угаси пламъчето в очите ти, ще изпие всичката ти енергия.

— Да де, но не това погуби Кендъл — сопна се Линдзи.

В този момент влезе медицинската сестра и тя й подаде момченцето. Маркъс изчака жената да излезе.

— Кендъл щеше да продължава в този дух, ако ние с теб не го бяхме спрели. И слава богу, че го направихме. — Той кимна по посока на вратата, зад която току-що се бе скрила медицинската сестра с новороденото. — Да, Кендъл бе щастлив съвсем за кратко. Да, животът не бе справедлив към него. Но известно време той живя пълноценно, Линдзи. А какво щеше да стане, ако бе чакал още? Въобразяваш си, че разполагаш с неограничено време, нали? Също като съпруга си, който вече е мъртъв.

При тези думи Линдзи трепна.

— Не говори така, Маркъс!

— Може би не постъпи съвсем правилно. Но какво щеше да стане, ако беше чакал още?

— Сигурно и сега щеше да е жив — изрече тя горчивите думи.

— Точно така — каза язвително Маркъс. — Сигурно щеше да е жив и да зяпа като малоумен телевизия. Но нима смяташ, че щеше да се чувства щастлив? Че щеше да е доволен от избора, който е направил?

Разплакана, Линдзи го стрелна с изпълнен с мъка поглед.

— Така е. Прав си. Вероятно не съм толкова силна като него.

— Силна си, Линдзи! — Идеше му да я хване за раменете и да я разтресе. Трябваше да направи нещо, та тя да проумее истината. Ала точно в този момент бе ужасно объркан. — Искам да се грижа за теб, Линдзи. Да ти дам всичко, което имам.

— Няма нужда. Моля те, разбери го.

— Разбирам го, и още как!

Линдзи се опита да не се разплаче, но не успя. Но може би така бе по-добре — не искаше да крие нищо от Маркъс.

— Е, да вървя — изправи се той и извърна очи. Нямаше сили да я погледне в лицето. Линдзи му бе причинила болка, но и нея едва ли я болеше по-малко. Маркъс бе сигурен — някой ден тя ще прогледне за истината, която й е казал. Някой ден ще намери кураж. Линдзи бе най-безстрашният, най-силният човек, когото познаваше. Бе силна, защото не искаше да се самозалъгва, да затваря очи за истината. Маркъс би трябвало да се засегне. Защо дори сега, след като Линдзи му показа вратата, той продължаваше да я цени толкова много? Имаше чувството, че полудява. Извърна се към нея и поклати глава.

— Може ли да си толкова глупава! Виж от какво се отказваш!

Той протегна ръце към нея.

— Ох, Маркъс! — засмя се Линдзи през сълзи. — Изобщо не се отказвам от теб. И аз не знам какво ме прихвана. Може би искам просто да съм откровена.

Маркъс не каза нищо. Само я прегърна и й намигна.

— Дръж се! И се грижи за онова малко сладурче! Ще ти звънна след седмица-две.

Не изчака Линдзи да му отговори. Беше му все едно какво ще му каже. Но ако се бе обърнал, преди да излезе от стаята, щеше да види как тя му кимва в знак на съгласие.

Единадесета глава

Преди да сложи ножа в мивката, Линдзи облиза фъстъченото масло, полепнало по него. Докато режеше с друг, по-остър нож сандвича на четири и пълнеше пластмасовата чашка с мляко, отново прехвърли наум списъка. Свещички. Ябълков сок. Салфетки с картинки. И триколка. Това май беше всичко.

— Матю! — извика през отворената врата. — На обяд!

Видя, че момченцето се двоуми. Ами да, навън животът бе толкова хубав! Отново се бе запролетило, време за чудо и приказ! На Матю никак не му се щеше да се раздели със слънчицето, свежия въздух и размекнатия сняг.

Малкият погледна дяволито към двете си приятелчета върху люлката, сетне отново към къщата. Линдзи притаи дъх. Ето, синът й най-после тръгна към бунгалото. Усмихна се, беше се надявала малкият да я послуша. Напоследък му се случваше и да своеволничи. Растеше направо пред очите й, непрекъснато се променяше и тя имаше чувството, че и за миг да извърне глава, ще пропусне нещо.

Утре Матю навършваше три годинки и майка му бе по-развълнувана дори от него. Вече три години момченцето бе за нея всичко на този свят: нейната душа, нейната любов, с която тя го обгръщаше като с мека пелена.

Беше му се посветила докрай, изцяло. Обичаше го толкова много, че понякога чак се плашеше. Това идеше да подскаже, че бездната, зейнала след гибелта на Кендъл, още я терзае. Краткият меден месец, който бе изживяла с мъжа си, й се струваше безкрайно далечен, сякаш в някакъв приказен свят. Линдзи настръхваше при мисълта, че една-единствена нощ, прекарана с Кендъл, ще я преследва до края на живота й. И досега се будеше в тъмното, плувнала в пот, след поредния кошмар за мъртвия си съпруг и за неговите самолети.

И тогава нейна единствена утеха с мрака беше безжичният телефон върху нощното шкафче и нежният глас на Маркъс Джеймс в другия край на линията. Когато и да му позвънеше, и в четири следобед, и в четири след полунощ, той винаги вдигаше слушалката. Понякога Линдзи копнееше да го види, изпитваше такава непреодолима нужда от него, та чак й се струваше, че без Маркъс ще й се пръсне сърцето, ала не смееше да си го признае дори на себе си, камо ли на него. Опасяваше се да не би той да го изтълкува превратно и пак да си втълпи, че я обича.

Колко ли пъти го бе търсила през последните три години? Стотици? Хиляди? Разговорите, винаги еднакви и същевременно различни, се сливаха в съзнанието й и се превръщаха в незаглъхващ зов за помощ.

— Марк! — изричаше Линдзи плахо, когато той вдигаше слушалката.

— Аз съм, Линдзи. Всичко наред ли е? — я питаше неизменно той.

Странно, по което и време да го потърсеше, в гласа на Маркъс нямаше и следа от съненост, той й отвръщаше бодро, сякаш бе очаквал да му се обади.

— И аз не знам — отвръщаше Линдзи едва чуто. — Пак сънувах кошмари. Извинявай, че те безпокоя. Току-що видях колко е часът. Още е посред нощ.

— А, няма нищо. Тук сме с един час напред, тоест вече се съмва.

— Въпреки това извинявай.

— Стига си се извинявала! — прекъсна я съвсем насериозно, но и някак закачливо Маркъс. — Кажи сега. Наистина ли сънуваш отново кошмари?

— И аз не знам — изрече Линдзи бавно и тихо и той трябваше да напрегне слух, за да я чуе. — Напоследък свикнах. Непрекъснато сънувам Кендъл. Присънва ми се, че отново съм в Далас, че някакви самолети падат и точно в този момент се появява Кендъл. И всеки път си повтарям: „Знаеш, Линдзи, че това е само сън“. — Тя замълча и изхлипа. — Тази нощ обаче сънувах друго. Сънувах, че Кендъл идва в редакцията на вестника в Тейлър Парк и пуска обява, че издирва някого. Казва на завеждащия рекламата, че всъщност търси себе си. Ужасно тъпо, нали? Звучи като долнопробна комедия в някой треторазреден театър.

— Щеше да е смешно, стига да не бе така мъчително, нали? — попита Марк.

— Да — кимна Линдзи, макар че той нямаше как да я види. — Но лошото бе, че не знаех, че е сън. Скочих като попарена, бях много уплашена, бях готова да започна живота си отначало. После изведнъж си спомних, че Кендъл е мъртъв. Божичко, Марк, сякаш отново и отново умира.

— Лин? — повика я Марк, дочул по телефона, че тя плаче. — Искаш ли да ти кажа какво е моето мнение?

— Да, искам.

— Според мен това е добро предзнаменование. — Гласът му бе ведър, действаше и невероятно успокояващо. Тя вече се чувстваше по-добре.

— Защо? Защото всяка нощ се будя и изживявам отново целия този ужас ли? — попита ядосано. Марк обаче знаеше, че тя се ядосва на себе си. — Защото се опитвам да си докажа колко съм силна ли?

— Не, Лин. Но сега Кендъл ти се присънва на места, с които си свързана само ти. В редакцията на вестника. В планината. Вие двамата никога не сте били там заедно. Свързваше ви само Далас.

— И летенето — поправи го Линдзи. — Свързваше ни небето.

— Така е — съгласи се Маркъс. — Сега обаче ти имаш свой живот. И от сънищата ти личи, че отдаваш повече значение на новите си изживявания. Това показва, че се отърсваш от всички спомени. Вярвам ти, Лин. Ти ще се справиш!

— Благодаря ти, Марк! — Стиснала очи, тя си представи усмивката му и въздъхна. — Знаеш ли, понякога се чувствам като малко момиченце. Когато бях пет-шестгодишна, се плашех до смърт от тъмното, защото си мислех, че под леглото ми живее една ръка. Непрекъснато си представях, че докато спя, ще се подаде отдолу, ще ме сграбчи за крака и ще ме дръпне. Честичко си поплаквах. Тате чуеше ли ме, че пак плача, идваше, хващаше ме за ръката и ме държеше, докато събера смелост да надзърна под леглото. Това е един от най-ужасните ми спомени — как се навеждам и надничам под леглото.

— Смелчага си ми ти — каза Марк и в гласа му се долови смях.

— Благодаря ти — рече съвсем сериозно Линдзи.

— Благодаря за какво?

— Задето тази нощ ми помогна да надникна под леглото.

— Заповядайте пак, госпожо! — Наистина му стана приятно. — Предай на Мат, че го прегръщам. Виждаш ли го поне от време на време? — пошегува се той.

— Виждам го, виждам го, Марк — засмя се тя на нелепия му въпрос. — Виждам го от сутрин до вечер всеки божи ден. Всъщност не се отделям и на крачка от него.

Беше истина.

Само във вестника ходеше без сина си. Беше се върнала в редакцията на „Вали Ревю“ почти веднага след като роди и оттогава не бе пропуснала и ден да не се яви на работа. Бе наела една грижовна като квачка жена — Нина, която да се грижи за момчето й, докато я няма.

Докато гледаше как Мат яде сандвича, усети, че днес следобед ще й е много трудно да се раздели с него. Идеше й да зареже всичко и да поиграе с децата на пясъка или в размекнатия сняг. Но нямаше как да не иде на заседанието на главните архитекти. Животът й напоследък сякаш се измерваше с тези безкрайни заседания. Някаква фирма от Калифорния възнамеряваше да построи голям курорт в Тейлър Вали и вече от седмици въпросът се бе превърнал в ябълка на раздора. Никой не искаше в окръга да се правят такива драстични промени. На Линдзи й бе неописуемо трудно да бъде безпристрастна. Идеята за курорта й се струваше налудничава.

Въпреки мнението на местните хора, фирмата от Западния бряг не даваше и дума да се издума срещу проекта, бранеше го със зъби и нокти. Бе купила хиляда и шестстотин акра в сърцето на местността. Плановете предвиждаха да се построят игрище за голф, тенис корт, плувен басейн с олимпийски размери, три ресторанта, нощно заведение, мотел, луксозен хотел и район от хиляда акра, предвиден за скиори и любители на мотошейните. Управителният съвет на фирмата бе в ужас от състоянието на пътищата и бе готов да отпусне на окръга милиони долари, за да се подобри инфраструктурата. Архитектите на Гънизън се бяха видели в чудо. Приемеха ли проекта, икономиката на окръга щеше да получи мощен тласък, но Линдзи, както и мнозина други бяха убедени, че това ще е огромна грешка. Хората, които всяка година летуваха в Тейлър Парк, идваха тук, за да избягат от цивилизацията, да ловят пъстърва, да правят преходи в планината, над която времето сякаш нямаше власт. Долината не привличаше тежкарите, които по цял ден блъскаха тенис, а нощем чак до зори вдигаха купони. Човекът, решил да вложи тук пари, си бе направил лошо сметките. Линдзи вече бе пуснала материал срещу проекта, подготвяше и втори. Може би щеше да й хрумне нещо на заседанието днес следобед.

— Не обичам туршия — изписука Мат зад гърба й.

Бе хванал в ръка краставичка от туршията, която бабата на Линдзи им бе пратила от Тексас.

— Кой те кара да я ядеш? Ти имаш ли краставица? — попита Линдзи и се помъчи да погледне строго сина си, макар че й стана много драго.

Понякога се питаше дали не се вдетинява, като приказва на плюшените мечета или лази на четири крака, изобразявайки извънземно чудовище. Едва ли! Имаше усещането, че така открива някаква нова страна в характера си, за която дори не бе подозирала.

— Не, нямам краставица — потвърди Мат и посочи одеялото върху пода, на което си бяха направили нещо като пикник.

— Значи не си длъжен да я ядеш. Изяж само каквото съм ти сложила в чинията.

— А ти защо ги ядеш тия кисели краставици?

— Защото ги обичам, вкусни са. И защото знам, че прабаба ти ги е правила с много любов.

Матю присви устнички и се взря подозрително в зелените нещица в чинията на майка си. Не я разбираше. Как така имало много любов в тази горчилка!

Момченцето още гледаше с погнуса краставичките, когато Линдзи стана с въздишка от пода.

— Трябва да тръгвам, Мат. Ще ида да потърся Нина. Хайде, наяж се бързо, та да те целуна за сладък сън, преди да тръгна.

Мат погледна майка си и пак присви устни. Ужасно му се искаше тя да остане при него днес следобед. Щяха да се гушкат в огромното легло с балдахин, а щом се свечереше, щяха да накладат голям огън в камината и тя щеше да му разказва за междузвездните войни и за извънземните. Защо трябваше изобщо да се разделят? Какво от това, че той вече бе на три годинки? Да, утре щеше да навърши три. Все забравяше, та се налагаше да си припомня. Всички му повтаряха, че става много голям. Той вече знаеше, че майка му е красива, направо съвършена. Колко хубаво си играеше с него, когато бяха заедно!

Но ето че другите деца си имаха бащи, а той — не. Майка му беше добра, съвършена и хубава, ала Мат искаше да си има и татко. Не кой да е татко. Неговия си татко. Майка му непрекъснато му разказваше за самолети и как те двамата с баща му са летели в небето, преди да се появи Мат, но един ден самолетът паднал, а с него паднал и баща му и никога вече не се върнал. На малчугана му беше много трудно да проумее как така баща му няма да си дойде. Ето на, и той падаше непрекъснато, пък винаги си идваше вкъщи. Мислеше си, че баща му все пак ще си дойде някой ден, и го казваше на майка си, за да я зарадва, но тя само се разплакваше и Мат ужасно се натъжаваше. Случваше се понякога тя да го вдигне на огледалото, да посочи кафявите му очи, вирнатото носле и ушенцата и да казва, че те били на баща му и докато Мат ги имал, тати щял да бъде винаги с тях. И в такива мигове майка му бе щастлива и Мат бе доволен, че е нейно дете.

— Познай какво е утре… освен че имаш рожден ден — подкани Линдзи и го целуна по ухото.

Мат лежеше сам-самичък под пухената завивка.

— Мисля, че знам — отвърна детето с разширени очи и кимна делово.

— Виж ти! — изненада се Линдзи.

— Нина ми каза днес сутринта. Утре са анимационните филмчета. Значи няма да ходиш във вестника.

Линдзи кимна. Точно така, утре бе събота. Мат бе едва тригодишен, но вече разпознаваше дните на седмицата по сутрешната програма на телевизията. Тя се опитваше да не му разрешава да гледа много телевизия, ала невинаги успяваше. Линдзи не бе поспалана, но обичаше в събота да се излежава.

Всяка събота чуваше как синът й се размърдва до нея и знаеше, че много скоро, още щом слънцето надникне иззад планината, малчуганът ще се заметне с вече износеното си бяло бебешко одеялце и ще излезе на пръсти от спалнята заедно с Руфус, плюшеното тигърче, увиснало върху свивката на лакътя му. По всички програми имаше анимационни филмчета. Ако се случеше Мат да е подранил, той сядаше пред схемата за настройка на приемниците и разказваше шепнешком приказки на Руфус, докато започне програмата. Намаляваше звука, та да не събуди майка си, и до осем часа единственият звук в къщата обикновено бе тихото му самотно гласче. Линдзи понякога си мислеше, че шепотът на Мат кънти по-високо от нормалния му глас, но после отсъждаше, че само така й се струва, понеже се напряга да разбере какво говори синът й.

— Вълнуваш ли се за тържеството утре? — попита тя момченцето и вдигна от челото му кичурите коса с цвят на мед. На малкия вече му се спеше. — Искаш ли довечера, като се прибера, да ми помогнеш да направим курабийки човечета?

— А ще им сложим ли ушенца и копчета?

— Че може ли без ушенца и копчета! На връщане от редакцията ще се отбия до гастронома да купя шоколадови пръчици, с които да ги украсим.

— А ще направим ли едно човече и за чичо Марк? — попита сънено Мат.

— Разбира се — кимна Линдзи. — Той много ще се зарадва. Все едно че е бил на рождения ти ден.

Наведе се и отново целуна детето по ушенцето. Чу равномерното му дишане — Мат заспиваше. Излезе на пръсти от спалнята и отиде в кухнята, където грабна куфарчето и прошепна на Нина:

— Приятен следобед!

Заседанието бе дълго и скучно. Бе учудена от доброто впечатление, което й направиха представителите на фирма „Курорти Уолкоу“, пристигнали да защитят проекта си. И тя не знаеше защо днес се чувства толкова безпомощна. Не проумяваше и на какво се дължи яростната й съпротива срещу намеренията на фирмата. Долината значеше за нея много, беше и нещо като последно убежище, където да се скрие от останалия свят. Позволеше ли в Тейлър Вали да построят този курорт, тук неминуемо щяха да се появят и някои от нещата, от които тя искаше на всяка цена да избяга.

В началото на заседанието нямаше намерение да взима думата. Но след като изслуша специалистите от фирмата, разбра, че трябва да се включи в обсъждането. Говори много претеглено, без да дава воля на емоциите си. Каза, че не отхвърля изцяло проекта, но че призовава съветниците да го одобряват етап по етап. Била сигурна, че курортът ще преобрази Тейлър Вали, но че още след първите промени и архитектите на окръга, и неговите жители ще бъдат ужасени. Надяваше се с думите и предложенията си да осуети проекта. И когато видя израза върху лицата на представителите на „Курорти Уолкоу“, разбра, че е улучила право в целта.

— Голяма скандалджийка сте! — подметна и един човек от фирмата, след като заседанието бе отложено. — Доколкото разбрах, сте редакторка в местния вестник.

Линдзи кимна. За миг се уплаши. Фирмата бе много мощна. Ами ако сложеха бомба в редакцията, за да й запушат устата?

Линдзи лежеше в тъмното и малко по малко си възвръщаше самообладанието. Било е само сън! Цветен, ужасен, но все пак сън! За самолети.

Тя зарови глава във възглавницата. Погледна към сина си, за да се увери, че не го е събудила. Той бе потънал в сладък сън.

Напоследък все по-рядко й се присънваха кошмарите със самолетите, но този се стовари изневиделица с цялата си мощ върху нея. В него нямаше пожари, катастрофи и взривове. Тя пътуваше със самолет, когато усети как машината хлътва във въздуха и жената до нея изпищя: „Божичко, падаме!“.

Тази нощ й се присъни един от най-страховитите кошмари. Самолетът наистина падаше. Само след две минути щеше да се разбие. Кендъл седеше до нея и държеше върху коленете си Матю, а Линдзи се смееше, понеже всички й разправяха, че мъжът й е мъртъв, но той не можеше да бъде мъртъв, нали седеше до нея. Изведнъж Линдзи се озова насред Тейлър Парк. Гледаше чудовищно голям Боинг 747, който се носеше право към нея. Помиташе с огромните си криле дървета, бунгала, деца, планини, всичко, което му се изпречеше на пътя. Сетне телефонът иззвъня — обаждаше се главният архитект, който й каза да напише статия, понеже фирмата вече била започнала строителството. После единственото, което чуваше Линдзи, бе бученето на крилете и писъците на хората вътре в самолета. Сред гласовете тя разпозна и гласа на Маркъс Джеймс, който крещеше: „Искам да се грижа за теб! Искам да се грижа за теб!“, докато самолетът не се изгуби от поглед.

Телефонът продължаваше да звъни. Линдзи се опита да го заглуши, като се пъхна под завивките, но пак го чуваше. Е, който и да я търсеше, щеше да се откаже. Всъщност колко ли бе часът? Беше събота, да бе най-много шест и половина. Линдзи отново се сети за кошмара.

Погледна леглото до себе си и видя, че Мат вече е станал. Пресегна се и взе от нощното шкафче безжичния телефон, след което пак се отпусна върху възглавницата и промърмори „ало“.

— Ти ли си, Лин?

Търсеше я мъж. Кой ли? Тя се разсънваше много трудно.

— Извинявай, че звъня толкова рано. Виждам, още спиш, но ти се обаждам колкото да ти кажа, че губиш много.

— Виж ти!

— Ако можеше да зърнеш отнякъде колко прекрасен е днес Тексас, щеше да си скубеш косата, че си го напуснала.

— Ти ли си, Маркъс? — попита Линдзи и се надигна на лакът.

— Да, Маркъс Джеймс е на вашите услуги, госпожо! — пошегува се той.

— Единствената услуга, която предлагаш, е „Събуждане“ — опита се тя да го скастри, ала Маркъс долови, че едвам се сдържа да не прихне. — Е, хайде, от мен да мине. Дължиш ми едно-две събуждания.

— Сигурно съм забравил часовата разлика. Тук е седем и половина. Грее страхотно слънце. С няколко колеги отиваме за уикенда на езеро Далас. Синчецът и маковете са направо невероятни. Сигурно покрай слънцето и цветята се сетих за теб.

— Много сладникаво, Марк, не може да ти се отрече — заяде се тя, както често напоследък, въпреки че й стана приятно от комплимента. — Знам, че се обаждаш колкото да ме провериш. Хайде, признай си!

— Признавам си! И щях да го правя всеки ден, ако бях сигурен, че няма да ми затвориш.

— Да де — засмя се Линдзи. Не му се беше обаждала кажи-речи от половин месец. — Ако те интересува какво ям на закуска, бих могла да ти пратя менюто.

— Е, и без меню ще минем. Знам, че се справяш чудесно. Всъщност се обаждам на малкия. Ако не ме лъже паметта, днес е националният празник, известен като третия рожден ден на Матю Лорънс Алън.

Известно време Линдзи мълча. Беше си спомнила за деня преди три години, когато Марк бе дошъл и бе стоял с нея през цялото време в предродилното отделение. Тогава имаше огромна нужда от него. Сега той й липсваше още повече. Но имаше ли право да му го каже? Преди три години бе попарила всичките му надежди и го бе отпратила и й се видя несправедливо сега да го занимава с чувствата си. Пък и самата тя не бе съвсем сигурна какво точно изпитва. Не можеше да си играе с Маркъс. Държеше на него прекалено много.

— Там ли си, Лин? Дай ми детето. Станало ли е вече?

— Май чувам по телевизора в другата стая Мечока Бъгс. В събота Мат е на крак още от пет часа. Почнат ли телевизионните програми, не го търси в леглото.

— Ей на това му се вика мъж на място! — засмя се Марк. — Признай, Лин, детето проявява добър вкус. Приятно е да узнаеш, че още някой е оценил приноса, който Котаракът Силвестър има за културата.

— Да де, открай време подозирах, че имате нещо общо помежду си — изсмя се Линдзи. — А то било естетският вкус. И аз съм една, да не забележа! — Беше й много приятно от този разговор — днес се чувстваше като в гнездо, заобиколена от всички, които обича. — Чакай да повикам Мат. Току-що пуснаха реклама. Ще успея да го отскубна поне за шейсет секунди. Стига, разбира се, да не рекламират витамини като за участниците в междузвездни войни. Мат умира за тази реклама.

Линдзи отново се заяждаше с Маркъс. Нищо не можеше да спре Мат, ако момченцето узнаеше, че на телефона е Марк. През последната година те двамата бяха станали първи приятели.

— Чичо Марк! — възкликна сладко хлапето. Последва пауза. Маркъс явно възхваляваше достойнствата на рисуваните филмчета.

— Днес имам рожден ден, ще ми дойдат гости — оповести Мат.

Линдзи се подсети, че е време да става — днес следобед щеше да посреща дванайсет тригодишни малчугани, които щяха да играят, да си поднасят подаръци и да похапват.

— Вече съм голям — продължи да чурулика Мат. — Висок съм ей толкова.

Той вдигна ръчичка над главата си и Линдзи едвам се сдържа да не прихне.

— Ще ядем пастети — уточни малчуганът. — Ще му фрасна на тоя Томас едно кюфте по главата. Завчера ми взе камиончето.

— Мат! — скара му се Линдзи и поклати недоволно глава.

Дума да няма, никак не бе учтиво да поканиш някого на рожден ден колкото да му фраснеш кюфте по главата. Трябваше да държи малките под око.

— Снощи направихме за всички курабийки човечета, направихме и…

— Шшт! Не му казвай — прекъсна го майка му. — Това е изненада.

— Не мога да ти кажа, защото е изненада — изшушука в слушалката момченцето. Щом Линдзи се обърна, продължи съзаклятнически: — Направихме човече и за теб, ужасно си приличате. Мама каза, че е много хубаво.

Линдзи въздъхна и сви рамене. Съберяха ли се синът й и Марк, нямаше отърване — щяха да си бъбрят до припадък. Но тя не се оплакваше. Напротив, беше доволна.

— И аз те обичам, чичо Марк. Ето я мама — рече Мат и й подаде слушалката.

— Значи сте направили красиво човече курабийка, което ужасно приличало на мен? — попита Марк. — Звучи страхотно.

— Чакай малко — каза Линдзи и закрепи слушалката между рамото и врата си, за да прихване косата си с шнола. — Всички човечета са еднакви. Ако не се брои това, че по твоето има няколко червени захарни пръчици. Мат реши, че ще ти допадне.

— Доколкото разбирам, организирате голям купон — засмя се Марк.

— Нещо такова. Ти не искаш ли да дойдеш?

— На драго сърце — Марк се замисли. — Знаеш ли… — поде след малко, но млъкна насред изречението — не знаеше откъде да подхване новата тема. — Отдавна се каня да те питам…

— Цялата съм в слух — насърчи го Линдзи.

— Обаждам се, за да поканя Мат в Далас. Всички тук сме се затъжили за него. А тъй като майка му отказва категорично да го доведе, съм длъжен да взема драстични мерки.

— За кога? — попита тя и се отпусна тежко на стола.

Не знаеше какво да каже. Помъчи се да не изпада в ужас само при мисълта, че може да се раздели с детето. Вече от година майка й я убеждаваше как ли не да пусне Мат в Далас. Мат имаше нужда и от другата си баба. Но Лин все не намираше време да остави за малко вестника, да се качи със сина си на самолета и да замине. Всъщност причината май бе, не че няма време, а че я е страх да пусне Мат със самолет. Имаше чувството, че ще полудее, докато гледа как самолетът набира скорост по пистата и отнася сина й в небето. Още отсега виждаше сензационните заглавия по вестниците: „Умопобъркана майка гони по пистата самолет на авиолинии Фрънтиър“. Сърцето й се свиваше при мисълта да се раздели и за ден с Мат.

Маркъс обаче не се предаваше, продължаваше да излага най-спокойно плана си. Бил купил билети за бейзболния мач на пети юни, смятал да заведе малчугана на лунапарк и на новото изкуствено езеро. Майката на Линдзи настоявала внук й да спи при нея, а Анджела Алън искала да го води на зоологическа градина. Той си давал сметка, че момчето е твърде малко, за да пътува само, ето защо успял да си издейства за по-следващата събота самолет, и с удоволствие щял да отскочи до Гънизън, за да пийне кола с Линдзи и после да откара Мат в Тексас, където всъщност му е мястото.

Още малко и Линдзи щеше да избухне. Виж ги ти, да си рече човек, че са се събрали на вечеря и са предначертали грандиозни планове за нея и за сина й, без изобщо да си направят труда да я попитат за нейното мнение! А сега, когато всичко е решено, Маркъс й се обажда да й иска, моля ви се, разрешение!

— Пусни го! — примоли се Маркъс. — Детето има нужда от това. Ти също.

Изведнъж Линдзи се сети за нещо, което попритъпи отчаянието й — Маркъс пак щеше да дойде в Гънизън!

— Просто не мога да повярвам, че си готов да дойдеш и да го вземеш.

— Защо се инатиш и не искаш да взема и теб?

— Не мога, Марк — отвърна тя тъжно.

Маркъс въздъхна. Беше опитал. Линдзи бе ужасно вироглава и не искаше и да чуе да иде в Далас. Стана му малко съвестно, задето в известен смисъл се опитва да й отнеме сина.

— Ако го пусна, ще получа ли прегръдка от пилота? — попита смутено Линдзи.

Сърцето на Маркъс се разтуптя като полудяло. При мисълта, че ще я види отново, направо му идеше да се разкрещи от радост. Не бе мигнал, откакто му бе хрумнал този план.

— Стига да се съгласиш, ще получиш не една, а цели десет прегръдки — засмя се той плахо. — Може дори да се наложи да усмиряваш пилота, току-виж му се усладило и решил да те прегърне двайсет пъти. Е, да идвам ли в Гънизън?

— Голям изнудвач си — рече Линдзи притеснено. — Нека помисля.

Известно време мълча. Не сваляше поглед от тила на сина си, който пак се бе захласнал по анимационните филмчета. Трябваше да признае, че момчето расте по-бързо, отколкото си бе представяла. Времето, прекарано с Марк, щеше да му се отрази добре, детето щеше да се радва много. Клетото, не знаеше дори какво е бейзболен мач. А за него бе важно да прекара известно време и с бабите и дядовците. Бе сигурна, че Мат ще се прибере с прекрасен напевен тексаски акцент и с ново отношение към щата. Какво пък, нямаше нищо страшно, призна си Линдзи. Детето щеше да е на седмото небе от щастие, докато чичо му Марк го кара със самолета към Далас. Ако всичко беше наред, синът й можеше да се върне с някой редовен полет на гражданските авиолинии. Изведнъж й се стори ужасно несправедливо да му откаже това удоволствие.

— Добре — пророни едва чуто и Маркъс трябваше да напрегне слух, за да я разбере. — Довечера ще се обадя на мама да доуточним нещата. Божичко, цяла седмица без него! Имам чувството, че ще умра.

— Знам.

— Хайде, съобщи му го ти — въздъхна Линдзи и Маркъс за кой ли път се запита дали не постъпва грешно. — Тъкмо пуснаха поредната реклама.

Този ден домът на Корнел-Алънови бе същинска лудница. Мат бе толкова превъзбуден, че не хапна и залък на закуска. Изгаряше от нетърпение следобед да си види подаръците, но вече знаеше, че най-големия подарък ще получи след половин месец. Чичо Марк щеше да го повози със самолет! Щеше да го заведе в Тексас! Където живеят каубоите. И бабите и дядовците. Щеше да замине без майка си. При тази мисъл се натъжи, но и се зарадва. Ето, вече е голям, по-голям от всякога!

Линдзи едва ли щеше да се справи с вълнението на момченцето, ако и тя не бе мъничко развълнувана. Разбърка разсеяно соса за спагетите върху печката — толкова се бе улисала по всичко, което ставаше около нея. Реши да не се вайка отсега, задето й предстои да се раздели с Мат, и да си мисли за срещата с Маркъс. Само след половин месец той щеше да е в Гънизън!

Нина й предложи да остане и да й помогне с гостите. Мат бе в центъра на вниманието. Наистина се опита да замери Томас с кюфте, но Нина го забеляза овреме и му отправи през масата такъв кръвнишки поглед, че би възпряла с него цяла войска.

След спагетите с кайма и млечната салата — двете любими яденета на Мат, поднесени с домашно месен хляб с чесън, всички се нахвърлиха на десерта — огромна торта и ментов сладолед, който бе хитът на рождения ден. Вътре във всяка порция имаше зелени и червени бонбончета и досущ като пирати, търсещи скрито съкровище, всички хлапетии бъркаха в купичките да ги намерят. Сладоледът почти се разтопи, докато малчуганите брояха и си сравняваха бонбончетата.

Линдзи обикновено се караше на сина си, ако бърникаше в десерта, но сега го остави да се налудува. Освен това не само той, но и Нина, и всичките гостенчета ровичкаха като кокошки из купичките и нямаше как Линдзи да направи забележка на всички, включително на бавачката.

Мат бе неописуемо щастлив от подаръците, които получи. Томас му донесе установка с ракета, насочена към планета — ако на върха й се сложеше монета и се натиснеше едно лостче, монетата тупваше върху планетата. Друго приятелче му подари надуваема лодка в защитен армейски цвят, а една от бабите му бе пратила пижамка с картинка на Супермен. Но детето се зарадва най-много на триколката, подарък от майка му, и на бейзболната бухалка и шапка, които му бе пратил чичо Марк.

Последният подарък беше от Нина. Грижовната добродушна бавачка намигна Линдзи и внесе в стаята малка кутия от обувки. Мат се учуди защо по кутията има дупки и тя не е загърната в шарена хартия. Този подарък нещо не бе като другите. Той мърдаше и дращеше по кутията. Искаше да излезе.

Мат махна капака и изписка от радост, когато отвътре се показа мъничка мяукаща черно-бяла главичка. Линдзи се усмихна на Нина — бе дала съгласието си за този подарък преди няколко дни, когато забелязаха в кухнята мишка. Не бе виждала по-мъничко, по-дебело котенце. Приличаше на пухче с очички — разположи се важно-важно върху кухненската маса и заблиза предната си лява лапичка.

След като повечето гостенчета си тръгнаха и Мат се заигра отвън с котето, Линдзи се усмихна благодарно на Нина и й разказа по-подробно за пътуването на детето до Далас.

— Знам, пускаш го със свито сърце — кимна съчувствено Нина, — но постъпваш правилно.

— Да, да, така е — почти изстена Линдзи. — Ала все пак ми го повтаряй от време на време. Май забравям тази малка подробност.

Нина хвърли последните три мукавени чинии от гощавката в камината и ги загледа как пламват.

— Когато се върне, ще е пораснал. И в прекия, и в преносния смисъл. Ще е с цяла педя висок.

Дванадесета глава

Линдзи прочете бележката, която намери върху бюрото си веднъж, после втори път. От Лос Анжелос се бе обадил директорът за връзки с обществеността във фирма „Курорти Уолкоу“. Ръководството на фирмата организираше среща на всички представители на властта в Гънизън. Бяха поканени и архитектите на окръга, както и Линдзи Корнел-Алън. Срещата бе насрочена за след половин месец и щеше да продължи три дена.

Все едно щяха да се съберат на поредното заседание на Съвета, промърмори Линдзи. Цели три дена съветниците умуваха как да прекатегоризират парцела на Джо Вейдър северно от града. После обаче Линдзи прочете и уточненията към поканата и направо ахна. Срещата щеше да се състои не другаде, а в Лос Анжелос, в сградата на „Уолкоу“. Да идела да си прибере самолетния билет от туристическото бюро през една пресечка. Вече бил платен.

— А, без мен — каза си Линдзи на глас и метна тефтера върху писалището. Точно сега подготвяше материал за пролетния подбор на говеда. — Не мога да си зарежа работата. Не пътувам със самолет. Не мога да оставя Мат сам толкова дълго.

Но Мат нямаше да бъде тук. Заминаваше с Маркъс в събота. А тя трябваше да бъде в Лос Анжелос в десет сутринта в понеделник. Бе невъзможно да се оправдае със сина си. Затова пък щеше да изтъкне като причина за отсъствието си вестника. Нямаше кой да я замести. Тя се облегна на стола и въздъхна от облекчение.

То обаче не трая дълго.

— Доколкото разбрах, заминаваш — провикна се Кори, когато след няколко минути нахълта в кабинета й с чаша димящо кафе.

Искаше ли да обсъди нещо с нея, винаги й носеше кафе.

— А, не мърдам оттук! Не мога, Кори. — Погледът му нещо не й хареса. — Защо ме гледаш така?

— Защото трябва да идеш — рече главният редактор и след като остави кафето върху писалището, я погледна в очите. — „Уолкоу“ покриват всичките разноски, само и само да напишеш материала на своя живот. Няма да ти позволя да си пропилееш шанса. Командировам те.

— Страхотно! — изпуфтя Линдзи. — Точно за това си мечтаех. Само не забравяй, че единствената информация, която ще ми дадат, са просташките им рекламни материали — припомни му тя.

— Откога се задоволяваш с информацията, която ти дават другите? Бива те да задаваш неудобни въпроси. Ти, Линдзи, си професионална журналистка. Умееш да отсяваш зърното от плявата.

— Да де, бих могла да взема интервюта от президента на фирмата и от някои членове на управителния съвет — кимна младата жена. — Бих могла да се поразходя из „Уолкоу“ и да разузная… уж че се възползвам от гостоприемството им.

— Ето, вече схващаш за какво става въпрос — съгласи се Кори.

Линдзи мина през туристическото бюро да си прибере самолетния билет и когато съгледа шарения плик с бордната карта в него, изведнъж проумя колко много всъщност значи това пътуване за нея. Отново щеше да се качи на самолет. Може би тъкмо от това имаше нужда, за да преоткрие себе си. Все едно, че е отишла да разгледа всички щандове в „Найман-Маркъс“.

При мисълта за щандове и магазини се сети за Рита. Не бе виждала някогашната си съквартирантка сякаш от сто години. А едно време двете обикаляха като луди по магазините.

Рита сигурно щеше да се зарадва, ако имаше възможност да попазарува в Лос Анжелос. Линдзи направо зяпна от изумление — как не се бе сетила досега! Ами да, учениците вече бяха във ваканция и Рита нямаше часове. Защо да не се срещнат на Западния бряг?

Когато след няколко часа Линдзи се обади на старата си приятелка, Рита бе на върха на щастието. Не бе подготвена за подобно пътуване, но начаса се съгласи. Смятала да прекара отпуската на някое екзотично местенце, но в Далас нямала приятели, които да са й толкова близки, че да летува с тях. Това пътуване й бе добре дошло. Пък и не се бяха виждали с Линдзи от сума ти време. Някогашната й съквартирантка се бе запиляла по чукарите, беше се отказала от Далас и живота в града и Рита кажи-речи бе забравила да се тревожи за нея. Подир гибелта на Кендъл сякаш бе умряла и Линдзи. Сега, след като тя й се обади и й предложи да прекарат известно време, Рита имаше чувството, че си е възвърнала някаква частица от своята душа, която отдавна е изгубила. Двете с Линдзи решиха да ходят по магазините всеки ден, да идат в някоя от студиите на Холивуд, да прекарат един ден в Дисниленд и да се пекат до премала на Малибу Бийч.

След като Линдзи затвори телефона, пак й стана мъчно, че й предстои да се раздели със сина си, но сега поне знаеше, че подир дългия полет до Калифорния ще се види с приятелката си. А това не бе никак малко. Колко прекрасен бе светът!

В събота сутринта в уречения час самолетът на Марк проблесна високо в небето. Линдзи и синът й седяха в колата, спряна току до пистата — вече от половин час се взираха нагоре. Синият буик бе задръстен с какви ли не куфари и куфарчета, чанти и кутии.

Някъде в купчината бяха и плюшените животинки на Мат воглаве с Господин Патилан, Руфус и Гарфийлд. Мат бе категоричен, че в никакъв случай не може да тръгне на първото си голямо приключение без Господин Патилан. Сетне отсъди, че Руфус ще му се разсърди, задето взима Господин Патилан, а него оставя. И Гарфийлд щеше да се натъжи. По същата логика момченцето щеше да помъкне още десетина плюшени мечета, тигърчета и кученца, ако Линдзи не го бе спряла овреме. Убеди Мат да заведе в къщата на чичо Марк само тримата финалисти.

Едва след като съгледа самолета на Марк, Линдзи осъзна какво всъщност става. Все щеше да преглътне някак заминаването на Мат, макар и тайничко да се бе надявала Марк да не пристигне и цялата тази история с гостуването на сина й да се размине. Ала щом видя светлинките на кацащия самолет, бе обзета от невероятна възбуда. Ето го и Маркъс… Бе слязъл в Гънизън от шест хиляди метра височина.

Щом забеляза самолета, момченцето заскача и изръкопляска.

Най-сетне малкият пайпър спря и сърцето на Линдзи забумка като полудяло. Вече го бе изживявала… много, много отдавна.

Самолетът се насочи към тях, крилете му се поклащаха в такт с тътнещия двигател. Линдзи и Мат изскочиха от колата и замахаха, на нея дори й идеше да изтича при машината, но в последния момент се отказа.

Когато Маркъс се показа на вратата, Линдзи направо не повярва на очите си — бе забравила колко е красив.

Той протегна ръце към Мат и намигна със същата лекота на майка му. Колорадският вятър бе разрошил светлата му като пясък къдрава коса, зелено-сивите му очи сякаш я пронизаха право в сърцето. Маркъс се усмихна на сина й и върху бузите му се появиха двете трапчинки — едва сега Линдзи си даде сметка колко й е липсвал той физически.

— Маркъс Джеймс! — възкликна тя почти невярващо.

— Същият — ухили се той и след миг колебание я сграбчи в обятията си.

— Това прегръдка номер едно ли е? — засмя се Линдзи.

— Да. Доколкото виждам, смяташ да ги броиш.

— Не искам да изтърва нито една от двайсетте прегръдки, които ми обеща — отвърна младата жена, този път сериозно.

Бе неописуемо щастлива. Маркъс бе с ново кожено яке, студено от климатичната инсталация в самолета. Ухаеше на някакви билки, на нова кожа и на Далас. На какво ли точно й миришеше? Линдзи не знаеше, но имаше усещането, че посреща мъжа си след дълго пътуване. Какво вълшебство бе да го види отново! Да го преоткрие!

— Боже, колко е пораснал! — прошепна той в ухото й и кимна към Мат. — Последния път, когато го видях, бе скимтящо вързопче със сплескано носле.

През това време Мат го гледаше като омагьосан. Бе предполагал, че чичо Марк е много, много висок и силен. Познаваше го по физиономия и от снимките, които му бе показвала мама. Бе разговарял с него по телефона. Но Маркъс надмина всичките му очаквания. Момченцето остана доволно. Чак му се доплака от обичта, която изпитваше към този мъж. Мат знаеше, че в известен смисъл те тримата са нещо като семейство.

Ако някой ги гледаше от чакалнята на летището, щеше да остане доста изненадан. В началото те се държаха като семейство, което отново се е събрало. После обаче продължиха да стоят и да се гледат като омагьосани. Докато се любуваше на Линдзи и на сина й, Маркъс усети как го облива огромна нежност. От сто километра си личеше, че те двамата са едно цяло, че не могат един без друг. Прииска му се и той да е частица от това цяло. Би дал всичко на този свят, само и само желанието му да се сбъдне.

— Не мога да изпратя своите мъже, без да съм ги нахранила — рече накрая Линдзи и тръгна към колата, хванала Маркъс за ръка. Мат подтичваше до него. — Хайде да идем в ресторанта на летището и да хапнем хамбургери. Аз черпя.

— Искам хотдог! — засмя се Мат съзаклятничейки на майка си.

Беше ходил на ресторант само един-два пъти. И усещаше, че майка му е в чудесно настроение. Може би ще му разреши да си поръча и пържен лук на кръгчета? Лук на кръгчета и пътуване със самолет до Далас, и то само за един ден! Ей на това му се вика живот!

Не след дълго тримата похапваха сочните хамбургери и хотдога и си приказваха весело. Мат разказа на чичо си Маркъс за писаната Фелисия, новата си котка, за Господин Патилан и че е по-висок, отколкото изглежда по телефона. По едно време в разговора се включи и Линдзи и заговори за неща, за които не бе споделяла с никого. Каква радост е за нея синът на Кендъл да расте пред очите й. Колко самотна се чувства понякога и каква утеха са телефонните им разговори. Разказа му и какъв късмет е извадила с Нина и колко се е сприятелила с нея. Спомена и че много се вълнува и страхува от пътуването до Лос Анжелос, където ще се срещнат с Рита.

Марк наблюдаваше как малкият попива всяка дума на майка си — имаше чувството, че тук, на тази маса с пластмасово оранжево покритие, е открил най-прекрасното в живота.

— Готов ли си за бейзболния мач в понеделник вечер? — попита той Мат.

Бейзболен мач! Мат отново се развълнува. Остави недоядения хотдог в чинията и въздъхна. Не можеше да хапне и залък повече. Вече не беше гладен.

— То оставаше да ти се яде! Натъпка се с пържен лук — поклати майка му глава. — Ще увия сандвича в салфетката, да си го вземеш в самолета. Може да огладнееш, докато стигнете в Далас.

— Може ли да си взема и лукчетата?

Линдзи кимна.

— А сега иди в тоалетната и си измий хубавичко ръцете, я какви са мазни!

Вдигна очи към Маркъс и забеляза дяволития израз върху лицето му. Какво ли си мислеше? Да де, че се държи като досадна майка. Вземи сандвича… Увий и лукчетата… Измий си ръцете… Маркъс бе много наблюдателен.

— Благодаря ти… — озари го тя с усмивка. Поне за мъничко бяха сами. Можеше да разговаря с него без задръжки.

— За какво?

— Задето търпиш една свадлива остаряваща майка.

Маркъс я хвана за ръката.

— Не само те търпя. Спасявам те. Взимам детето за цяла седмица, та да си починеш и да се отпуснеш. — Забеляза, че очите й отново се пълнят със сълзи и реши да смени темата. — Хубава си.

— Ти също — усмихна се Линдзи, макар и просълзена. — Почнала съм да забравям.

— Да забравяш какво? Колко съм чаровен? Сърдечен? Неотразим? Бива ли такова нещо!

— Сигурно ми се иска да забравям — засмя се тя от все сърце. — Сигурно нямам друг избор. Сигурно е несправедливо и към двамата.

— Можем да го направим справедливо, Линдзи — каза Маркъс и се взря в лицето й.

— Още не съм готова за това.

Той знаеше какво има предвид тя. Почакай още, Маркъс! Може би след три години ще съм готова да те обичам. А може би след шест. А може и никога да не съм готова!

Линдзи му се стори съвсем крехка и уязвима, прииска му се да я прегърне и да я пази от всички злини на тоя свят. Това обаче бе невъзможно. Тя не му позволяваше и да припари до нея. Вбесяваше го, макар и неволно, изваждаше го от равновесие и той нямаше друг избор, освен да се затвори в себе си и да страда.

И през ум не му минаваше, че Линдзи може да се влюби в него. Знаеше само, че му е разрешила да бъде до нея, и това й е вдъхнало сила. Но какво щеше да стане, ако той започнеше да поставя условия? Маркъс съзнаваше, че рано или късно това е неизбежно. Не можеше да я чака до гроб! Все още не си представяше живота без нея и Линдзи щеше да се изненада ужасно, ако го бе научила. Маркъс я желаеше. Искаше тя да го прегръща. Да го обича. Сутрин да му прави за закуска кренвирши, пържени филийки и яйца на очи. Копнееше да е винаги до него и да се грижи за тези дреболии.

— Там, мамо, имаше сапун — оповести Мат, който се бе върнал на масата. — Зелен такъв, вътре със светещи нещица.

— Браво на теб, отделил си нужното внимание на сапуна! — похвали го Линдзи и намигна на Маркъс. — Дано си си измил добре ръцете.

— Измих ги! Виж! — поклати глава малкият и протегна ръчички към майка си и чичо Марк.

Бяха студени, от тях още капеше вода. Мат не бе успял да пусне топлата вода и да стигне хартиените кърпи.

Линдзи забеляза, че Маркъс си поглежда часовника.

— Сигурно е време да тръгвате — каза тя и се смръщи.

Не бе подготвена този следобед да свърши толкова бързо. Искаше й се да продължи вечно.

— Ъхъ — проточи тъжно той. И за него времето се бе изнизало неусетно бързо. — На летище Лъв Фийлд ме чакат.

Когато се качиха на колата, за да идат на пистата, Маркъс забеляза огромната камара куфари и чанти, струпани в багажника.

— Дали си сложила достатъчно дрешки на детето? — пошегува се той. — Все пак ще отсъства цяла седмица.

— Повечето неща са мои — обясни весело Линдзи. — Днес следобед заминавам, имаме среща с Рита. Сигурно ще ме откриеш в „Шератън“ в центъра на града. Там ще се състоят срещите на хората от фирмата с представители на Гънизън. Ако ме няма в хотела, значи съм на плажа. Или на ресторант. Или разглеждам Дисниленд.

Всичко това изведнъж й се стори ужасно вятърничаво и безсмислено. Линдзи предпочиташе да остане с Мат и Марк. Двамата мъже, които значеха най-много за нея на този свят, сега бяха в колата и най-прилежно загъваха сандвича в салфетката. А също и лукчетата. Линдзи улови погледа на Марк в огледалото за обратно виждане и отново му намигна. Дано изтърпеше всичко, което му предстоеше да научи тази седмица от сина й.

Вятърът на летището се бе усилил и разроши косата на Линдзи, докато тя помагаше на Марк и Мат да натоварят багажа. От един найлонов плик се подаваше ръката на Господин Патилан. Мат го издърпа и попита:

— Може ли да го взема с мен?

— Разбира се — отвърна му пилотът.

А Линдзи бе готова да се закълне, че избродираната усмивка на палячото се е разширила със сантиметър-два — той все пак бе предпочетен пред Руфус и Гарфийлд и си бе извоювал честта да се намести в пилотската кабина между малчугана и чичо Марк. Линдзи чак завидя на куклата — Господин Патилан не го беше страх да отлети за Далас, а тя все не набираше смелост.

Когато стана време да тръгват, дълго притиска Мат до себе си и го целуна по челцето. Марк бе удостоен с целувка по устните и дълъг поглед.

— И да се грижиш за сина ми! — заръча му Линдзи през шепот.

Когато двамата се запътиха към самолета, тя с изненада осъзна, че й е по-непоносимо да се раздели с Марк.

— Маркъс! — повика го.

— Да? — извърна се той към нея.

Когато видя отново лицето му, Линдзи разбра, че не може да го пусне да си тръгне току-така, без да му е казала всичко, което й е на сърцето. Днес той й се стори толкова познат, но същевременно и някак нов, изумителен, сякаш Линдзи виждаше за пръв път широките му рамене, снажното му тяло, очите, ръцете. Изтича и се притисна до него.

— Лин! — прошепна младият мъж и притегли главата й към гърдите си.

— Марк! Само да знаеш колко ми липсваш!

Успя да изрече единствено това. Чувствата напираха отвътре и от силата им тя сякаш изгуби дар слово. Жадуваше за този мъж по някакъв първичен начин, мечтаеше той да задоволи копнежите й, пробудили се онази първа брачна нощ, копнежи, които сигурно отдавна щяха да са заглъхнали, ако не бе Марк и неговите нежни милувки.

Линдзи забеляза някак между другото, че детето ги гледа от стълбичката. Но така бе закопняла за Маркъс, че всичко останало избледня и й се стори маловажно. Линдзи се надигна на пръсти и докато го целуваше по ухото, усети как той трепери.

Маркъс я придърпа към себе си и дълго я целува по устата. У нея се пробудиха отдавна забравени чувства. Както стоеше пред него, неописуемо щастлива, усети, че той лекичко се отдръпва.

— Е, вече наистина тръгваме — изрече едва чуто.

Линдзи само го погледна, преглътна тежко и кимна. Махна на Марк и сина си и им прати въздушни целувки; след миг двигателите на самолета ревнаха и готов да излети, той се понесе по пистата. Сетне се извиси и се превърна в малка точица в небето.

Колкото и да е странно, на Линдзи дори не и се доплака.

Нейният самолет за Лос Анжелос бе след цели три часа. Имаше доста да чака, но тя бе доволна. Искаше да си припомни всеки миг, който бе прекарала с Маркъс. Предвидливо бе взела и своя багаж, за да не се връща отново вкъщи. Бързаше ли, пътят нагоре по каньона винаги й се струваше същински ад — неизменно й се изпречваха било каравани на летовници от Небраска, било цяло стадо крави.

За полета до Лос Анжелос нямаше много пътници, така че можеше да си избира място. Бе много горда от себе си. Ето че все пак се престраши да се качи по клатушкащата се стълбичка в това чудовище. Изведнъж й се стори странно, че тази огромна метална чудесия е в състояние да се извиси в небето. Уж бе учила аеродинамика в гимназията, но пак летенето й се струваше някакво чудо. Каза си наум късичка молитва и се настани на мястото до прозореца.

Спряха за малко в Денвър, където се качиха два пъти повече пътници, и отново се извисиха в небето. Линдзи бе надвила страха си. И вече имаше повече вяра на летците. Това й бе добре дошло — все пак бе поверила на един от тях сина си и сега той го караше към Далас.

Вечерта бе ясна и на Линдзи й се струваше, че вижда небето на цели петстотин километра напред. Самолетът се носеше право на запад към залеза и щом се мръкна, тя съгледа около себе си безчет мигащи, танцуващи светлинки, прилични на малки елмази. В нощното небе имаше нещо познато, ведро и успокояващо. Колко ли време бе минало от нощта, когато тя пак се бе носила така някъде по средата между земята и необятната Вселена? Бе прелетяла над Далас, Форт Уърт, Грийнвил, Ричардсън. Бе направила учебно аварийно кацане на летището в Шайло. С Кендъл и неговия Ромео и Жулиета.

Онова, което изпитваше в момента, я учуди.

— Кендъл — прошепна Линдзи. Запита се какво ли чувства сега към него. По-скоро ставаше дума за анти чувства, понеже нямаше и следа от болка, от угризения, от вина… Имаше само тъга.

Беше си мислила, че този ден няма да настъпи никога. Бяха и нужни цели четири години, за да се примири със смъртта на Кендъл. Ала сега, докато се носеше между светлините на незнайните градове долу и безликите звезди горе, докато момчето до нея слушаше тътнеща пънк музика, а стюардесата й поднасяше съскаща кока-кола в пластмасова чаша, Линдзи отново се почувства нормален човек. Любовта й с Кендъл бе припламнала именно в небето и бе съвсем естествено да угасне пак тук. Кендъл! Беше го обичала до полуда, той й бе дал толкова много. Усмивки и пролет насред февруари, нейния син. Тя обаче вече нямаше нужда от него. Нещо, запечатано дълбоко в душата й, най-сетне се отскубна и политна на воля.

Тринайсета глава

Пътуването на Линдзи до Лос Анжелос бе изпълнено с веселие и прекрасни преживявания. Когато слезе от самолета и видя отново Рита, тя се почувства някак странно подмладена и освежена. Приятелката й изглеждаше страхотно с кадифената пола и копринената бежова шемизета на тънички кафяви райета. Бе загоряла от слънцето, чупливата и кестенява коса бе подстригана късо и тя имаше такъв изискан тежкарски вид, че Линдзи се почувства до нея недодялана провинциалистка. Влязоха в претъпканото с хора летище и след броени минути си задърдориха както едно време за разни дреболии, например за новия цвят червило на Рита и за последния роман на Даниел Стийл, от който Линдзи бе във възторг.

Прекараха първия си ден заедно в Дисниленд, веселиха се на воля. И друг път бяха ходили на лунапарк, тук обаче наистина бе невероятно — всичко бе толкова истинско и неподправено, един сбъднал се сън! Линдзи ужасно съжаляваше, че Мат не е с нея, и си каза, че непременно ще доведе и него тук.

Заседанията с хората от „Уолкоу“ бяха уморителни. Почивките между тях не стигаха архитектите от Гънизън и Линдзи да хапнат дори по сандвич. Програмата на Линдзи бе още по-наситена. Беше поискала интервю от кого ли не, включително от президента на фирмата, но колкото и лудешки да бе ритъмът на тази седмица, тя знаеше, че си струва труда.

Интервютата вървяха като по вода. Линдзи бе подготвила въпросите си така, че да тласне интервюирания към неща, които той ще се опита да отстоява. Но почти от самото начало остана с впечатлението, че „Уолкоу“ е уважавана преуспяваща фирма, която не играе тъмни игри. Доколкото успя да разбере, проектът за Тейлър Вали бе първият, срещнал някаква съпротива. Фирмата бе построила красиви просторни хотели навсякъде по света, включително един в Далас, от който Линдзи винаги се бе възхищавала. С когото и да разговаряше, всички на драго сърце и предоставяха информацията, която я интересуваше. Хората от „Уолкоу“ или нямаха какво да крият, или бяха добре подковани от отдел „Връзки с обществеността“.

Накрая архитектите от окръг Гънизън гласуваха да вземат окончателно решение за проекта в средата на август. Линдзи знаеше, че управителният съвет на „Уолкоу“ не е доволен от подобно протакане. Но членовете на Съвета на Гънизън бяха прекалено почтени, че да вземат прибързано решение. Искаха да отстоят интересите на Тейлър Парк. Искаха да помислят още малко върху проекта. И най-вече искаха да бъдат преизбрани в Съвета.

Линдзи се прибра в хотела, поръча си безалкохолни напитки и лед и седна да умува над заглавието на статията. Рита беше при басейна. Стига Линдзи да напишеше материала днес, утре щяха да прекарат целия ден на плажа. Нямаше да й е никак лесно. Предстоеше й да опише в добра светлина фирма „Курорти Уолкоу“, а за беда подобни статии бяха скучни и за писане, и за четене. Реши, че днес не е в работно настроение. Въпреки ослепителната слънчева светлина, струяща през прозорците, й беше криво. Мат й липсваше ужасно. Мат! Тя въздъхна. Така се бе улисала с интервютата в „Уолкоу“ и с разговорите с Рита, че не бе успяла да позвъни на сина си. А той вече бе преполовил престоя си в Далас. Линдзи се почувства виновна. Ужасно виновна. И тъжна. Ами ако Мат си помислеше, че тя вече не го обича?

Скочи и набра номера. Вдигна някаква жена. Линдзи бе стъписана.

— Извинявайте. Сигурно съм сбъркала телефона — каза тя.

— Кой номер търсите?

— Търся Маркъс Джеймс — поясни любезно Линдзи.

— Така си и знаех — отвърна непознатата. — Правилно набирате.

— Така ли? — съвсем изгуби ума и дума Линдзи. — Аз такова… Прощавайте. Казвам се Линдзи Корнел и…

— А, майката на Матю!

— С кого говоря?

Линдзи искаше да узнае кой се мотае край сина й.

— Казвам се Клариса.

Така значи, Клариса. Коя, по дяволите, беше тая Клариса?

— Мат е голям сладур — заяви жената.

— Там ли е? — попита Линдзи.

— Не. Отидоха с Маркъс до гастронома за маруля и сирене. Готвя им нещо.

— Чудесно. А ходи ли при бабите?

— Всяка вечер — поясни жената на име Клариса. — Утре през деня ще бъде при Анджела.

Непознатата знаеше за сина й повече, отколкото самата тя. Отпърво Линдзи я досмеша, после мисълта я прониза като с нож.

— Просто исках да се уверя, че всичко е наред — каза тя. — Нали ще им предадете, че съм се обаждала?

След това затвори. Коя ли беше тази всезнайка Клариса? Маркъс никога не й бе споменавал, че има приятелка. Линдзи се бе чувствала спокойна като принцеса в откъснат от света златен замък. Изведнъж я обзе ревност. Знаеше, че няма право да ревнува Маркъс. Само бе получавала от него, без да му даде нищо в замяна. Сега обаче под носа й се затръшваха врати, които тя не искаше още да се затварят. Опита отново да се заеме със статията за „Уолкоу“, но умът й бе другаде. Линдзи си представи как Марк, Клариса и Мат вечерят в уютна кухня и й докривя ужасно. Мъж, жена и момченце, които щастливи вечерят — това вече бе прекалено! Приличаха досущ на семейство. Изведнъж й се доплака — толкова й домъчня за Мат и Марк.

Мат се чувстваше като почетен гост в цели три къщи. Бе много щастлив при бабите си, само да не го караха да яде толкова много.

— Понеже те чаках, Матю, съм запазила хубавото ядене за вечеря — повтаряше всеки божи ден баба му.

И после вадеше отнейде вкуснотии, които момченцето виждаше за пръв път: бамя, черен боб, тиква. Дядо му слагаше пипер дори в граха и разправяше, че е страхотно, да си оближеш пръстите. А Мат си мечтаеше за простичките гозби на мама, за прелестните й филийки с фъстъчено масло и мед. Вече му беше мъчно за къщи. Искаше да се гушне до мама и да заведе Господин Патилан на езерото при водното колело, където да го научи как се лови пъстърва. Чак му идеше да ревне и да не млъква до сутринта.

Единственият човек, с когото не му се плачеше, бе чичо Марк. Той го разсмиваше непрекъснато. Мат искаше да го прегърне и да забрави всички други тъжни неща. Двамата вършеха какви ли не лудории. Чичо Марк го заведе на ручея зад къщата си и му показа как да лови раци с канап, на който е вързано парче бекон. Показа му и един фокус — как да вади от ухото си яйце, без никой да разбере откъде се е взело.

Най-хубаво беше на бейзбола. Първо точно в средата на игрището скочиха парашутисти. Чичо Марк му купи пакетче шамфъстък и му показа как да отваря фъстъчетата със зъби. Имаше и един Фърги, който запокитваше топката така, че всички пищяха от възторг.

И на лунапарка беше хубаво. Всъщност щеше да падне голяма веселба, ако не се бе домъкнала и леля Сиса. Не че беше лоша, но че преди да иде да играе някъде, винаги трябва да пита дали е удобно. Дойдеше ли, леля Сиса им готвеше разни вкусни неща, например печено пиле и пица, но непрекъснато говореше на чичо Марк за работи, които не бяха интересни на Мат. Когато отидоха на лунапарк, всичко вървеше добре, докато не се отбиха в зоокъта и една шарена козичка не захапа кожената чанта на леля Сиса. Тя изпищя като попарена и мъжът, който се грижеше за животинките, отведе козата, а на Мат ужасно му домъчня за нея. Домъчня му и за чичо Марк и самия него. Но не и за леля Сиса.

След случката с козичката леля Сиса отиде да се повози на виенско колело, а после на куклено представление, после пък на концерта на някаква певица, така че те с чичо Марк се запътиха сами към въртележката, пързалката и влакчето.

Сетне на Мат пак му домъчня ужасно и той се разплака. Майка му също обичаше да върши лудории и на него му се прииска и тя да е с тях. Чичо Марк се чудеше какво му става на това дете и когато се наведе да го попита какво има, Мат обгърна с ръчички врата му и проплака: „Мама обича козички“. Друго не бе нужно да казва. Знаеше, че чичо Марк го е разбрал прекрасно.

Линдзи вече броеше дните до завръщането на Мат. Оставаха всичко на всичко три дена. И животът й пак щеше да поеме по старото познато русло. Тя щеше да се върне към най-важното за нея — към това да работи до премала и да глези детето си.

Вече знаеше, че е постигнала победа с пътуването до Лос Анжелос. Статията за „Уолкоу“ щеше да излезе следващата сряда и макар в нея да нямаше нищо сензационно, тя бе написана добре, така, както заслужаваха жителите на Тейлър Вали. След седмицата, през която се бяха смели с Рита и си бяха споделяли своите малки тайни, Линдзи направо се преобрази. Не се чувстваше гузна дори заради огромния найлонов плик с модни костюми, които си бе купила.

Бе намерила прекрасен виненочервен костюм на Диана фон Фюрстенберг и пола и сако в морскосиньо на Оскар де ла Рента. Струваха цяло състояние, но защо да си ги отказва? Е, да, бе немислимо да се издокара с тях в Тейлър Парк, щат Колорадо. Но Рита бе непреклонна. „Ще бъдеш най-страхотното гадже край развъдниците за пъстърва!“, прихна тя и накрая Линдзи ги купи колкото да докаже на приятелката си, че не се притеснява да носи костюмите и в планината. И сега бе доволна. Когато слезе от самолета в Гънизън, облечена с морскосиньото костюмче, с което слънчевият й загар се открояваше още повече, имаше чувството, че цялото слънце, което е поела с кожата си на плажа, сякаш грее от сърцето й.

Един от най-скъпите подаръци през тази седмица бе подновеното й приятелство с Рита. Четирите години, през които не се бяха виждали, сякаш се стопиха, когато те двете се прегърнаха насред задръстеното от хора летище в Лос Анжелос и поеха към центъра на града. Досущ като гимназистки не мигваха по цяла нощ и си припомняха как навремето са ходели на излети и как веднъж са изхабили цяла купчина рола тоалетна хартия, с които са омотали къщата на едно старо гадже на Рита. Превивайки се от смях, един следобед Линдзи се сети как по-голямата сестра на Рита ги е завела на забава, но никой не им е обръщал внимание, толкова мънички изглеждаха, ето защо сестрата на Рита бе грабнала несесера си с гримовете и ги бе наплескала целите.

— В ония години се подлагахме на големи мъки заради тези идиоти, момчетата — каза Рита и закри лицето си с длани.

— В ония години ли? — прихна отново Линдзи. — Мен ако питаш, някои измежду нас продължават да се мъчат и сега.

Рита я погледна и тя замълча.

— Извинявай — рече приятелката й. — Забравих…

— Не се притеснявай — прекъсна я Линдзи. — Сигурно „мъки“ не е най-подходящата дума.

— А, защо… — Рита сви устни и покрай физиономията й Линдзи се сети как гледа Мат, когато види буркан туршия. — Знаеш ли, и досега не съм простила на Кендъл.

— Не е нужно да ми обясняваш нищо, Рита — рече Линдзи и я потупа сестрински по ръката.

— Знам, за мъртвите или добро, или нищо — продължи Рита. — Знам, ти го обичаше. Знам, той е баща на детето ти. Но той, Линдзи, те погуби. И не с това, че загина. Погуби те, защото никога не бе докрай откровен. Вечно увърташе. Признай го, Лин. Беше слаб човек. Често се питам дали изобщо заслужава да страдаш толкова заради него.

Тя погледна Линдзи. Очакваше върху страните на приятелката й да се стичат сълзи, тя обаче не плачеше.

— И аз съм си мислила за това — кимна Линдзи. — Когато го обичах, бях влюбена в принца от приказките. Страх ме е, че сега правя същото.

— Какво? — ахна Рита.

— Говоря ти за Маркъс Джеймс — поясни с усмивка Линдзи. — Мисля, че се влюбвам пак.

Цели три часа те се излежаваха на плажа и Линдзи разказваше за величествените върхове в Колорадо, за сина си на име Матю, за котката на име Фелисия и за мъжа на име Маркъс.

— Май съм го виждала — попита по едно време Рита.

— Ъхъ. Веднъж Кендъл го доведе на вечеря. После, струва ми се, ходихте на кино.

— Точно така, сетих се — каза през кикот Рита. — Много красив, с лъчезарна усмивка, възпитан такъв. Отидохме на кино, но още тогава само се чудеше как да го извърти така, че да прекара вечерта с теб. Ако не ме лъже паметта, обичаше бамя.

След малко, както лежеше на хавлиената кърпа, Линдзи затвори очи и промълви:

— Знам, сигурно ще ти прозвучи банално, но имам чувството, че съм те изгубила и съм те намерила отново. Защо утре не дойдеш с мен в Колорадо? Ще прекараме още няколко дена заедно. Тъкмо ще видиш защо планината значи толкова много за мен. Можем дори да си облечем баровските костюми и да се изфукаме с тях при развъдниците за пъстърва.

— Защо не! — възкликна Рита и грабна крема против слънце. — Ей на това му се вика приключение! Ще дойда. Трябва да съм си вкъщи чак в събота вечер.

— Ужасно се радвам. А сега ми кажи мнението си — каза Линдзи и се усмихна още по-лъчезарно.

— За какво?

— За Маркъс.

Изведнъж се смути. Чувстваше се като шестнайсетгодишна гимназистка, хлътнала по някой от училищния отбор по футбол.

— Какво за него?

— И аз не знам… Понякога се питам какво изпитвам към него. Струва ми се, че ставам по-силна, че не се нуждая така от помощ, както едно време. А после си давам сметка, че не съм готова да се разделя с него… че той още ми липсва, и то не просто, за да стои при мен. Иска ми се да ме прегърне.

Рита погледна приятелката си и се усмихна.

— А питала ли си се какво ще е да се любиш с него?

Линдзи се засмя притеснено и затули лице с длани.

— Честно да ти кажа, да. Непрекъснато си го представям. Особено след като дойде в Гънизън да вземе Мат. Тогава ми направиха впечатление неща, които преди изобщо не бях забелязвала. Например ръцете му. Не можех да откъсна очи от ръцете му, страшно ми се искаше да ме помилва. Ужасно, нали? Никога не ми се е случвало с Кендъл. И аз не проумявам какво ме прихваща.

— Любенето не е нещо, от което трябва да се плашиш или срамуваш, Лин — отвърна Рита бавно, загледана към водата. — То е прекрасен, безценен дар, който двама влюбени копнеят да си поднесат. Мисля, че чувствата ти са съвсем естествени. В тях няма нищо ужасно. Обратното, прекрасни са. Защото най-сетне си се престрашила да опиташ отново. — Тя се претърколи и погледна Линдзи. Сетне избухна в смях. — Хич не умувай.

— Само това ли ще ми кажеш, да не умувам? Лесно ти е на теб!

Линдзи подпря брадичка върху дланта си.

— Понякога животът е много просто нещо — засмя се Рита.

Вечерта, преди да тръгне от Лос Анжелос, Линдзи се обади на Маркъс. Най-сетне имаше възможност да каже на Мат колко го обича и колко й липсва. Марк се похвали, че си прекарвали чудесно, освен дето — тук той сниши глас, та детето да не го чуе — от време на време малкият тъгувал за къщи. На Линдзи й олекна, като чу тази новина. Опасяваше се да не би на Мат да му хареса толкова в Далас, че да не иска да се прибере. Благодари на Маркъс за грижите и той бе учуден от хладния й тон. Досещаше се, че се дължи на разговора с Клариса, а това направо го окрили.

Много се зарадва, когато оня път се върнаха с Мат от гастронома и Клариса им съобщи, че се е обаждала майката на момченцето. Бе доста намръщена. Но на Маркъс му беше все едно. Преди да тръгне с Клариса, й бе казал всичко за Линдзи, колко се нуждае тя от него, колко влюбен е той в нея. Въпреки това Клариса държеше да се виждат и Маркъс се притесняваше, че момичето е хлътнало по него. Сега, след като бе пристигнал Мат, правеше всичко, за да отстоява правата си. Тъкмо тя настоя детето да й вика „лельо Сиса“. Марк обаче знаеше, че е бил пределно почтен с нея. Клариса бе наясно с резултата, още преди да започне играта.

Маркъс реши, че не е нужно да занимава Линдзи с Клариса, която не значеше нищо за него. Но някак по детински се зарадва, че тя е разговаряла с приятелката му. Вече ставаше нетърпелив, но не заради Линдзи, а заради самия себе си. Дали гласът на Клариса щеше най-сетне да накара Линдзи да предприеме нещо? Той обаче не искаше Линдзи да става негова само от ревност. Вече бе достатъчно силна да приеме и другото.

И Линдзи съзнаваше, че е придобила нова сила. Ала още не бе напълно свободна. Погледна през страничния прозорец към планинските зъбери, сякаш застинали във времето. Гледката тук бе съвсем различна от небостъргачите в Лос Анжелос. Тук цареше невероятно спокойствие. Краката й се подкосиха и тя се отпусна на леглото. Тъкмо в този момент иззвъня телефонът.

Обаждаше се Марджи Хауард, както винаги весела, засмяна, лъчезарна като окъпаното в слънце утро. Искала да помоли Линдзи за една услуга. Знаела, че е много заета във вестника, но й се бил обадил Боб Бийти, пенсиониран свещеник от Охайо, и тя се нуждаела от помощ. Пастирите, които през лятото щели да изведат кравите на паша високо в планината, в Тинкъп, си били издействали от Бийти да живеят в старата му вила. Къщата не била чистена цяла зима и Бийти много държал да бъде поддържана в ред и през лятото. Момичетата, които чистели бунгалата в ранчото на Хауардови, щели да имат грижата за нататък, но Марджи смятала сама да направи първото голямо чистене. Ето защо молела Линдзи да й помогне.

Линдзи знаеше за коя вила става дума. Бе с невъобразима архитектура: на два етажа, с огромна тераса, опасваща целия горен етаж, и дъбови стени. Всекидневната приличаше на пещера, в нея имаше огромна зидана камина от едната страна и пиано от другата. Навсякъде из помещението се виждаха ръчно тъкани килимчета в индиански стил и ракитови маси и столове. Кухнята също бе огромна, точно в средата и се мъдреше великолепна чугунена готварска печка за дърва.

— Дано ми помогнеш. Не мога да ти платя кой знае колко — поясни Марджи, — но без теб съм заникъде.

Линдзи вече бе грейнала в усмивка. Марджи я убеждаваше как ли не, обясняваше й надълго и нашироко и от нея тя не можеше да вземе думата, та да й каже, че ще иде с удоволствие. Звучеше страхотно. Тежък физически труд! Лъскане на подове! Тъкмо това й трябваше. Така щеше да покаже нагледно на Рита каква сила, какво вълшебство има в тази долина и в нейните обитатели.

— Ще ти помогна, разбира се. Ще доведа и най-добрата си приятелка. Дошла ми е на гости за ден-два.

Марджи бе неописуемо щастлива. На другата сутрин малко след седем Марджи пристигна с познатия джип, боядисан в армейско зелено — беше го натоварила с какви ли не кърпи, парцали, четки, търкалки, политура за чамово дърво, белина, препарати, имаше и една прахосмукачка, и очукана ламаринена кофа. Линдзи си бе сложила най-удобните работни дрехи: фланелена риза на синьо-зелени карета, изтъркани джинси и измачканото синьо шалче. Бе прихванала косата си на опашка. Качиха се в джипа с открита каросерия и поеха по изровения път към Тинкъп.

Къщата наистина бе потънала в мръсотия. При повечко късмет може би щяха да я изчистят за три дни. Нищо чудно, че Марджи ги бе призовала на помощ.

— Откъде да почнем? — рече Рита и погледна уплашено.

— Хич не питай! — възкликна Марджи, дори тя изглеждаше отчаяна.

— Хайде да опитаме от тук — каза Линдзи и лепна мокрия парцал върху едно петно на стената. — Мале, ами сега! — Върху стената остана да се белее следата от чистия парцал. — Май се налага да мия цялата стена.

— Нямаш друг избор — рече Рита. — Хайде, и по-чевръсто!

Марджи веднага се запретна. Нямаше време за губене. Прати Рита в кухнята. Линдзи се съгласи да измие стените и да лъсне всекидневната. Марджи се захвана с банята и със спалните на горния етаж. Не след дълго резултатът вече се виждаше. Линдзи приключваше с втората стена, когато чу смеха на Рита в кухнята.

— Имам да ти съобщя нещо интересно — провикна се приятелката й. — Направих невероятно откритие. Печката е синя.

— Онази, черната печка ли?

— Под стоте пласта сажди е бебешко синя.

— Страхотно! — обади се от горния етаж и Марджи. — Кой все пак ни натресе всичко това?

— Ако не ме лъже паметта, ти — отвърна и заядливо Линдзи.

Този весел разговор й доставяше неописуемо удоволствие. Събуждаше стари спомени. Сега тя миеше стената над камината и прахолякът се свличаше направо на валма. Върху полицата имаше часовник, който също трябваше да се почисти, и два месингови свещника, които плачеха за лъскане. Това пък какво е? Не, нямаше да си играе да го чисти.

— Рита! — повика тя приятелката си. — Трябваш ми за съвет.

Линдзи отиде в кухнята с две смачкани тенекиени кутийки от бира, които вече бяха хванали ръжда и бяха целите на дупки от сачми.

— Да ги лъскам ли? — попита на шега. Сетне додаде: — Дали да не ги хвърля? Всичко ще блести от чистота, тия тенекета само ще ни развалят гледката.

Прицели се и ги метна в кофата за боклук.

След три часа кухнята грееше, във всекидневната нямаше и прашинка. Линдзи и Рита се качваха по чамовото стълбище — отиваха да помогнат на Марджи да приключи и със спалните на втория етаж, когато масивната входна врата се отвори.

— Божке! — избоботи някакъв мъж. — Лъснато е като за сватба.

Линдзи и Рита се спогледаха и се засмяха. Ето че бяха дошли и пастирите! Марджи дойде на стълбището при момичетата и трите слязоха долу.

— Здравейте — поздрави възрастната жена.

— Ние сме чистачките — поясни Рита.

— Досетихме се — кимна най-едрият пастир.

— Добре сте се справили. Аз съм Джейк Нелсън — представи се мъжът и протегна ръка на Марджи, която я разтресе енергично. — А това е моят главен коняр, Джъстин Тредуей.

Вторият мъж кимна.

— Много се радваме да се запознаем — изчурулика Линдзи с провлачения си тексаски акцент.

И двамата мъже бяха симпатични. Сега, след като влязоха, къщата изведнъж й се стори някак по-подредена, по-уютна и светла.

— Ако се съди от говора ви, май не сте тукашна — обади се мъжът на име Джъстин.

— Всъщност съм от Тексас — поясни ведро тя. Нещо в погледа на мъжа я привлече — очите му бяха големи, сърдечни и нежни, направо да се удавиш в тях!

— Още не сте видели нищо! — намеси се и Рита — и на нея новодошлите й бяха симпатични.

— Печката, моля ви се, е синя! Чуден цвят! Обзалагам се, че и през ум не ми е минавало.

— Божке! — възкликна пак Джейк Нелсън. — Я да я поогледам. Едва ли друг път ще имам случай да я видя толкова чиста — рече той и последва Марджи и Рита в кухнята.

— Вече приключваме — каза свенливо Линдзи на Джъстин.

— Лошо, лошо! — ухили се той — чудеше се как да задържи момичето. — Все има още нещо за вършене — допълни Джъстин и огледа всекидневната. Погледът му се спря върху полицата над камината и в него се мярна сянка на разочарование, на тревога. — Тук липсва нещо.

— Какво? — попита Линдзи ужасена. Джейк, Рита и Марджи се бяха върнали при тях.

— Ами, не липсва нищо — възрази Джейк. Но Джъстин отиде при полицата, чукна я с показалец и другият мъж го разбра. — А, да, няма ни ги трофеите.

На Линдзи й падна камък от сърцето. Не бе виждала никакви трофеи. Мъжете явно се шегуваха.

— Цели два трофея — поясни с неподправена угриженост Джъстин. — Бяха ей толкова високи и ей толкова широки… — показа той с ръка.

— Сутринта, когато излязохме, си бяха на полицата — потвърди Джейк и показа празното място до часовника.

Линдзи най-сетне проумя.

— А, сетих се — прошепна тя. Ама че зевзеци! — Кръгли ли бяха?

— Да — отвърнаха мъжете в един глас.

— И едни такива ръждясали?

— Ъхъ — кимна Джъстин и на Линдзи й идеше да изпищи от радост.

— Целите на решето, някой е стрелял по тях — включи се и Рита.

— Точно така, голяма стрелба падна — ухили се до уши Джъстин и се показаха красивите му зъби — бяха толкова бели, че на фона на слънчевия му загар направо грееха.

— Да не са тенекиени кутии? — попита Линдзи.

— Ами да — казаха в хор конярите. Линдзи се обърна към приятелката си и затули лице с длани.

— Изхвърлих ги — призна си плахо.

— Какво! — ревна Джейк.

— Изхвърлих ги — повтори момичето и свали длани от лицето си.

— Само това не! — възкликна Джъстин вече закачливо. — Представа нямате колко съм тренирал, докато надупча така тенекиена кутия. Бива ли да ми хвърляте трофеите!

— Ей там са! — поясни Рита, след което ги заведе в кухнята и изрови от боклукчийската кофа безценните трофеи.

Джъстин ги излъска гордо с ръкава на ризата си и ги върна на почетното им място над камината.

— Е, да тръгваме — каза Линдзи и си погледна часовника. — След два часа трябва да посрещна на летището Мат — изрече донемайкъде щастлива.

— А кой е Мат? — попита Джъстин, като се постара да не издава любопитството си.

— Моето дете — обясни Линдзи. — Наистина се вълнувам. Не съм го виждала цяла седмица. Ужасно ми липсваше.

— А, сигурно — кимна Джъстин. — Малките момченца са много забавни. Човек се чуди как да се откачи от тях поне за ден, но ако ги няма, усеща ужасна празнота.

— Прав сте — съгласи се Линдзи.

Думите му й допаднаха. Джъстин, изглежда, обичаше „малките момченца“, както се изрази той.

Той се взря в нея. Познаваше я отнякъде. Щом Линдзи заговори за Мат, на Джъстин му се стори, че тя е жена на един собственик на ранчо. После обаче видя, че греши — когато Марджи спомена за бунгалото в ранчото на Хауардови, се сети, че веднъж е ходил там… на сватба. Точно така, Линдзи бе булката. Женеше се за някакво момче от Тексас. Сега обаче не носеше халка. Джъстин бе заинтригуван, но не посмя да разпитва. Само продължи да гледа младата жена. Прииска му се да се сприятелят. И бившият й мъж да не е в Гънизън.

— Защо, момичета, не дойдете някой ден да пояздите? — попита ни в клин, ни в ръкав. — След три дена ще качим тук всички коне от Гънизън. Нали, Джейк, нямаш нищо против да пояздят? — попита Джъстин и погледна Линдзи.

— Естествено — отвърна едрият като канара мъж.

— Благодаря… Ще дойдем някой път — отвърнаха Марджи и Линдзи, докато Рита само поклати тъжно глава.

— Днес следобед се налага да се прибера в Тексас. Жалко!

— Видя ли! — сръга я Линдзи по ребрата. — Казах ли ти аз, ще тук ще ти хареса?

— Да, беше права — усмихна се приятелката й. Трите жени вече бяха излезли от къщата и се качваха на джипа, когато Джъстин се сети, че е искал да пита още нещо. Хукна навън и се завтече след автомобила, който вече се спускаше по хълма.

— А в петък вечер ще дойдете ли на забавата?

— Да — отговори Марджи. — Ходим всяка седмица.

— А вие? — обърна се Джъстин към Линдзи, както тичаше редом с джипа.

— Аз ли… Не знам — поклати тя глава.

— Каня ви — извика той. — Нищо че ни изхвърлихте трофеите.

Линдзи отметна глава и прихна да се смее. Не беше ходила от година на тези забави. Като дете и докато работеше при Хауардови, си умираше за танците. Но откакто загина Кендъл, не можеше да си представи, че ще се впусне в шеметна полка. Безгрижните времена бяха отминали безвъзвратно. Линдзи не бе сигурна, че си струва изобщо да си спомня за тях. Всъщност защо да не опита? Младият мъж явно смяташе, че си струва. Колко як и силен бе! Беше гонил джипа и бе крещял подире й близо половин километър.

— Гледайте да дойдете — провикна се той още веднъж. — Ще ви чакам всичките!

„И най-вече теб“, помисли си, загледан в жената с прелестните огромни очи и златната коса.

Четиринайсета глава

От мига, в който Джъстин Тредуей я покани на забавата, Линдзи си мислеше само за това. През лятото танците в Тейлър Парк се радваха на голяма популярност. Много, много отдавна и тя бе молила как ли не майка си и баща си да я водят на тях. Сядаха като всички останали летовници от Тексас на грубо скованите пейки и гледаха. Линдзи си мечтаеше и тя да се научи да танцува под звуците на цигулката. Когато бе на осем-девет годинки, се почувства достатъчно голяма, че да издърпа баща си на дансинга и да се опита да повтори сложните стъпки.

През годините, когато помагаше на Хауардови и чистеше бунгалата, усвои до съвършенство всяко движение. Ходеше с приятелките си на забавите и танцуваха по двечки, ако нямаха кавалер, или се вкопчваха било в някое от момчетата, които работеха на гребната база, било в турист, отседнал у Хауардови. Сега Линдзи се сети точно за тези прекрасни старовремски танци: кадрили, полки, хоки-поки. Мат вече бе достатъчно голям, че да му харесат. Ето защо тя реши да го заведе в петък вечер на забавата, където той да попалува сред летовниците.

От тъгата, че се разделят с Рита, не остана и следа, когато Линдзи съгледа на летището Мат. Той сякаш бе пораснал с цяла педя — изприпка по стълбичката и се метна в прегръдката на майка си. Бе усвоил тексаския провлачен акцент и на Линдзи й стана много драго. С едната ръчичка влачеше по земята Господин Патилан и веднага побърза да покаже на майка си отличителния знак на летците, който стюардесата бе сложила върху гърдите му. Господин Патилан също имаше знак. Мат изглеждаше толкова заякнал, толкова пораснал, с часове й разказва за фокуса на чичо Марк с вълшебното яйце и как на бейзболния мач в средата на игрището са се приземили парашутисти, и как дядо му гребе сос направо от купата.

Единственото, което спомена за леля Сиса, бе, че козичката е захапала хубавата й дамска чанта и лелята се е разпищяла като ужилена, и козичката са я отвели някъде, и е било много тъжно. Но Линдзи се засмя и възрази, че изобщо не е тъжно, ами си е смешно, и че леля Сиса не бива да ходи друг път в зоокъта с такива вкусни чанти.

— Искам да те науча на нещо ново. Знаеш ли на какво? — попита веднъж тя сина си.

— На какво?

— На един танц. Казва се хоки-поки. Време е да го усвоиш.

— Защо? — Мат нещо не бе заинтригуван от танците.

— Защото в петък вечер смятам да те заведа на едно много хубаво място.

— На бейзбол ли?

Сърцето й се сви. Така си й знаеше. Каквото и да предложеше на сина си, трудно можеше да се мери с Марк и забавленията, които той му бе организирал в Далас.

— Не. На забава. Много интересно е. Всички танцуват, тропат с крака, подскачат и пищят. Ти също можеш да го правиш.

Мат ужасно обичаше да тропа с крака, да подскача и да крещи, но обикновено му се караха.

— Може ли да вземем и Фелисия? — попита той, след което вдигна котето и го помилва по козинката.

— Едва ли ще й хареса — засмя се Линдзи. — Може да я стъпчат.

Така си беше, майка му бе права — Мат смяташе да поскача на воля, току-виж настъпил котето. Но за всеки случай реши да научи и Фелисия да танцува. Линдзи разчисти масата, пусна една касета и тримата се впуснаха в лудешки танц. До среднощ тя пя, Фелисия мяука, а Матю се наскача до насита.

Линдзи дълго стоя пред вратата на салона за танци в града. Окъпаните в светлина прозорци, олющената боя, врявата, която се вдигаше вътре — всичко това сякаш я бе омагьосало. Хората подскачаха, както бяха подскачали открай време, както щяха да скачат винаги, и на Линдзи кой знае защо й се прииска да се обърне и да избяга. Толкова отдавна бе стояла за последен път пред тази врата. Чувстваше се десетгодишна хлапачка, която е избягала от къщи, та след половин час да се прибере с провесен нос, уморена и гладна. Имаше усещането, че вече го е изживявала. Единственото, което я възпираше на стъпалата, бе смутеният малчуган, който стоеше храбро до нея и се правеше, че не го е страх. Вътре, зад масивната дървена врата, бе толкова светло и шумно и се искаше доста кураж, за да влезеш там от мрака навън. Най-накрая Мат се предаде пръв, не издържа на изкушението на музиката, която бумтеше в салона.

— Хайде, мамо! — затегли я малчуганът толкова силно, та й се стори, че още малко, и ще й откъсне ръката.

Линдзи се усмихна и влезе. Сега вече знаеше какво му е било на баща й, когато преди години го е теглела като обезумяла да стане да танцува с нея. Тъкмо започваше следващият танц и Мат възкликна:

— Този го знам!

Беше, естествено, хоки-поки — още преди Линдзи да е разбрала какво става, синът й я издърпа на дансинга и тя се впусна в шеметен танц.

— Хайде сега, десен хълбок напред, десен хълбок назад! — нареждаше гласът от плочата.

Докато се смееше и кълчеше насред дансинга, Линдзи усети как я изпълва неописуемо щастие. Сетне все тъй внезапно я налегнаха тежки мисли. Прииска й се ужасно сега с нея да е Маркъс Джеймс. Сигурно някой ден тя щеше да се престраши и на това. Какво ли щеше да си помисли Марк, ако я видеше отнякъде как се върти и подскача заедно със сина си върху твърдия дъсчен дансинг? Вероятно щеше да му стане приятно, че се веселят толкова хубаво. Линдзи се опита да си го представи за миг тук, заедно с тях. Ето, той се навежда, грабва на ръце Мат, сетне хваща Линдзи и тримата се понасят от единия до другия край на салона във вихрения ритъм на „Джо с кадифените очи“. „Няма що, не ти трябва Пепеляшка!“, усмихна се тя. Марк щеше да бъде център на вниманието. Беше толкова красив! Как не го бе осъзнала досега… Върху загорялото му от слънцето лице се четеше решителност, очите му сякаш бяха нарисувани, но не с туш или маслени бои, а с мъдрост и вяра. Всички момичета щяха да си умрат от завист, ако Линдзи се появеше на забавата подръка с Маркъс Джеймс! Какво по-хубаво от това!

Но би било ужасно несправедливо спрямо него, укори се тя. Съзнаваше, че в мечтите си го идеализира. Да, Марк щеше да се вписва чудесно тук през туристическия сезон, но какво щеше да прави, когато сковеше студ и летовниците се приберяха по апартаментите си и уютните си градски къщи? Както едно време и Линдзи, Маркъс принадлежеше на Далас и тя нямаше право дори да си мечтае той да напусне града. Неговата стихия бяха самолетите, сините небеса, точно както нейната — планините. В миг Линдзи съвсем се отчая и се запита дали те двамата изобщо имат някакъв шанс.

— Искам още! — изкрещя Мат, прекъсвайки мислите й.

Танцът отдавна бе свършил. Но момченцето продължаваше да скача и да тропа с крака, както теглеше майка си към пейката. С крайчеца на окото тя забеляза, че Джъстин си проправя път през танцуващите.

— Здрасти! — каза той и седна до нея на напуканата пейка. — Какво става?

— Още нищо — отвърна Линдзи и се смути — не бе искала думите й да прозвучат толкова недвусмислено.

— Е, сега ще се погрижим да стане интересно — засмя се младежът.

„Да де, само теб чакахме“, помисли си тя саркастично, учудена от самоувереността му.

— Ти кой си? — попита Мат.

— Местният каубой — опита се Джъстин да надвика музиката. — А ти сигурно си детето.

— Ъхъ — отговори Мат, доволен от начина, по който му приказваше мъжът. — Аз съм детето.

— Обичаш ли коне?

Очите на Мат се разшириха и той още кимаше с глава, когато гръмна следващата песен. Дочула познатите звуци на цигулка, Линдзи скочи на крака и се засмя. Много обичаше тази песен. Чувстваше се деветгодишна.

— Искаш ли… — понечи Джъстин да я покани на танц, но бе закъснял.

Някой я сграбчи и я завъртя. Линдзи се обърна и видя лицето на Джейк Нелсън, който й изкрещя:

— Сладурана като теб трябва да танцува, а не да седи на пейката и да си хаби времето с този нехранимайко Джъстин Тредуей.

— Благодаря за съвета — намигна му тя.

С това разговорът приключи и те насочиха вниманието си към стъпките на шеметния танц.

— Танцуваш великолепно — похвали я Джъстин, който веднага след песента се озова до нея. — Сякаш си родена тук.

— Не, не съм родена тук — отвърна бавно Линдзи — едвам си поемаше дъх. Джейк й благодари за танца и тръгна нанякъде. — Но Мат наистина е роден тук — кимна тя към малчугана, когото Джъстин бе гушнал. — Един ден ще ни удари всички в земята.

— Няма да му е лесно — погледна я възхитен Джъстин, — като знаем колко добре танцува майката. Нямаш равна в танците. Къде си се научила да танцуваш? Не съм те виждал на забавите.

— Както би се изразил ти, аз съм нещо като местна туристка — каза през смях Линдзи. — Откакто се помня, карам лятото тук. Израсла съм другаде, но долината е оставила своя отпечатък върху мен.

Джъстин поглъщаше всяка нейна дума. Тя бе силна и прелестна като планините, които толкова обичаше. Всичко, което казваше за тази местност, бе простичко и смислено. Джъстин още я гледаше, когато музиката гръмна отново.

— Хайде, потичай малко — каза той на малчугана, като го пусна на земята и го потупа по дупето. — А аз ще потанцувам с майка ти.

Джъстин бе много радостен. Току-що бе провел с момченцето интересен разговор. Мат му бе разказал за баща си и как самолетът е паднал.

Линдзи чу, че започва полка, и то много бърза, и погледна колебливо кавалера си.

— Хайде, хайде, няма страшно, ще се справиш! — насърчи я той. — От теб се иска само да затвориш очи и да гледаш в краката ми, за да не те настъпя, и ще ти се стори, че танцуваш върху облак.

— Как така хем да затворя очи, хем да гледам в краката ти! — прихна Линдзи. Джъстин я целуна лекичко по носа.

— Нали ти казах, няма страшно, ще се справиш!

Сграбчи я в обятията си и я завъртя във вихрен танц; тя отметна глава, косата й се развя и Линдзи не знаеше от какво й се върти свят — дали от центробежната сила, или от щастие.

Джъстин я настъпи само три пъти. Заболя я ужасно, тя имаше чувството, че ще й падне нокътят, но сърце не й даваше да направи забележка на кавалера си. Той бе на седмото небе, светът се носеше покрай тях, многобагрен и прекрасен. По едно време залитнаха към нищо неподозираща групичка летовници, които наскачаха като попарени от пейката и се разбягаха кой накъдето види. Линдзи имаше усещането, че е Пепеляшка, дочакала своя звезден час, идеше й да хвръкне. В този миг знаеше, че нищо на тоя свят не може да я спре, да й попречи. Не знаеше обаче, че в салона има доста жени, които биха дали мило и драго, само и само нея да я няма тук. Бяха дошли с надеждата Джъстин Тредуей да ги покани на танц. Но и от сто километра си личеше, че той мисли за една-единствена жена, за дребничката жена с дяволитата усмивка, която танцуваше като фурия полка.

— Я не се занасяй, Марк! — изпуфтя Линдзи. — Чудо голямо, ако и тази година „Далас Каубойс“ спечелят суперкупата! Аз продължавам да съм за „Денвър Брошсоус“.

Известно време той мълча, сетне поде:

— Да де. Не ме интересува какви ги дрънка Клариса. Пет пари не давам, ако ще и да се вмъкне в съблекалнята на тоя прехвален Дани Уайт. Говори като типична даласчанка.

Линдзи се изкикоти като гимназистка.

Най-сетне се бе престрашила да го попита за прословутата „леля Сиса“, но той й отговори с недомлъвки. Явно си бе наумил да подклажда интереса на Линдзи. Бе длъжен да направи нещо, че да защити мъжкото си достойнство. Обичаше Линдзи до полуда. Познаваше я от години, знаеше всичките й радости, скърби, победи, поражения. Бе до нея, когато се роди Мат. Беше я утешавал, когато загина Кендъл. По онова време имаше чувството, че ще умре от любов. Сега обаче тя се преобразяваше от ден на ден. Бе се превърнала в най-добрия му приятел, в негова довереница, в жената, която Маркъс обича, и той съзнаваше, че рано или късно ще й го признае. От деня, в който се роди Мат, изобщо не бе отварял дума за чувствата си. А ужасно му се искаше да й каже, че вече гледа на нея не като на някаква принцеса или ангел, а като на жена от плът и кръв, която той желае неудържимо. Линдзи бе толкова далеч и Маркъс се опасяваше, че никога повече няма да я притисне до себе си. Колкото и да се бе променила, колкото и силна да бе станала, тя пак му се струваше крехка и уязвима, ту безпомощна като момиченце, ту достойна и неустрашима. Имаше моменти, когато Маркъс се чудеше дали да й купи сладолед, или да се изопне и да й изкозирува.

— Доколкото разбрах, Клариса има много вкусни чанти — изкикоти се пак Линдзи — не бе признала на Маркъс, че знае за „произшествието с козата“.

— Какви ти ги е надрънкал твоят син? — престори се на ядосан той, но нещо не се получи.

— Надрънка ми, че ти и приятелката ти сте ужасно коравосърдечни с козичките.

— Предай му на онзи малък клюкар, че вчера наминах да видя въпросната козичка. Опита се да ми изяде сакото. Инак е добре.

— На всяка цена ще му предам — изкиска се Линдзи.

Бе съвсем в стила на Маркъс да „намине“ до зоокъта на лунапарка, за да провери как е козичката. Тя дори знаеше какво е попитал пазача: „Как е днес козичката?“. Ако в този момент Маркъс можеше да зърне отнякъде Линдзи, щеше да забележи как по лицето й се мярва нещо като тъга. Ами да, той се безпокоеше за козичката точно както се притесняваше за нея! Бе толкова обичлив, непрекъснато се раздаваше.

Откакто се бе върнала от Калифорния, Линдзи бе прогледнала за истинските си чувства към Маркъс. Вече знаеше, че не може без него. И преди имаше нужда от Марк — да я утешава, да я напътства, донякъде да заеме мястото на Кендъл. Сега обаче той й липсваше по друг начин. Липсваха й прегръдките му, смеха, неговите мечти, дори любовта му. И въпреки това изчакваше, макар и самата тя да не знаеше какво. Най-вече искаше да се увери, че чувствата й не са пробудени от появата на „леля Сиса“. Нямаше да е честно спрямо самата нея, пък и спрямо Маркъс, ако се окажеше, че е изпитвала към него единствено ревност.

— Изпробва ли новата чесна? — попита Линдзи.

Точно в този момент на входната врата се почука. Тя не чу. Мат, а след него и Нина се завтекоха да отворят. Бе дошъл Джъстин Тредуей.

— Ето го каубоя! — изписука радостно Мат. — Влизай!

Котката вече се умилкваше около гостенина, а Нина се пресегна и през нея, и през малчугана да вземе якето на Джъстин.

— Благодаря, много сте гостоприемни! — каза той. — А къде е мама?

Бе разочарован, че и Линдзи не е дошла да го посрещне.

— Говори по телефона с чичо Марк — поясни делово Мат.

— А кой е чичо Марк? — поинтересува се Джъстин.

Не че искаше да се натрапва с любопитството си, но наистина го интересуваше всичко, свързано с живота на момченцето. И на майка му.

— Най-добрият ми приятел — отговори малчуганът. — На мама също. Познавал е тати… — Мат се понатъжи. — Кара самолет и веднъж дойде да ме вземе чак оттук.

— Много е мил.

Джъстин обичаше да разговаря с деца.

— Казва, че ни обича много, ама наистина много. Струва ми се, че иска да ни осинови.

Джъстин се усмихна. Бе научил каквото го интересуваше.

Котката скочи на коленете му и замърка доволно, а Нина му донесе лимонада. Джъстин и Мат зачакаха на канапето да дойде Линдзи. Когато тя най-после се появи на вратата, стаята сякаш грейна. Джъстин имаше чувството, че ще се удави в светлината, струяща от усмивката, от цялото й лице.

— О, добре дошъл! Много се радвам — рече Линдзи, след което се наведе и вдигна котката от коленете му. — Уж се ослушвах кога ще звъннеш, но явно съм те изтървала.

— Не се безпокой, всичко е наред — отвърна Джъстин и намигна на Мат. — Детето ми каза, че водиш важен междуградски разговор. Не искам да те притеснявам — допълни той, — но ако не побързаме, ще изтървем филма. Все пак до града има доста път.

— Тръгваме, тръгваме — засмя се Линдзи. Смехът й бе галещ като повея на летен ветрец. — Вие, деца, нали ще се оправите тази вечер без мен? — каза тя, извърната към Нина, и възрастната жена се усмихна.

— Хайде, чао, мой човек! — рече Джъстин на Мат.

След малко вече се носеха по неравния изровен черен път с прашния зелен пикап на Джъстин. Бяха изминали към пет километра, когато той извърна очи към Линдзи и се усмихна плахо.

— Благодаря ти, че прие поканата ми да се поразходим из града. Сутринта мислех да ти звънна и да те питам как ще се облечеш.

— Как ще се облека ли? — учуди се тя — беше в жълта памучна рокля, която пасваше идеално на погледа в очите й и на небето вън.

— Опасявах се да не се издокараш. Нямам нито един костюм.

— Изглеждаш великолепно! — възкликна чистосърдечно Линдзи.

Макар износени и избелели, джинсите му, както и фланелената риза, бяха чисти. Бе снажен и широкоплещест и Линдзи се запита дали има помещение, което да го побере. Джъстин миришеше на кожа, тютюн и бор. Още от малка, откакто за пръв път дойде в Тейлър Парк, Линдзи си бе мечтала за мъж като него, от единайсетгодишна се влюбваше във всички коняри. За нея Джъстин бе сбъднала се детинска мечта, но тя не знаеше как да му го каже.

— Виж какво ти нося! — наруши мълчанието той и й подаде някаква кутийка.

Линдзи я отвори внимателно и разгледа съдържанието и: две гъби, издялани от трепетлика, мъничка и голяма.

— Погледни какво пише отзад на малката — подкани Джъстин.

Линдзи обърна дървената фигурка и прочете: „На Линдзи с обич, Джъстин.“

— Малък спомен от мен — рече младежът и се засмя, като видя блесналите й очи. — А сега виж опакото и на другата гъба.

— Ба… Ба… — запъна се Линдзи. — Не мога да го прочета.

— Базидиомицетис — притече й се на помощ Джъстин. — Биологичен термин за определен вид гъби. Реших, че тази вечер няма да ти се отрази зле един урок по биология.

Линдзи го погледна недоумяващо.

— Откъде знаеш?

— Знам, защото през зимата не се правя на каубой, а преподавам биология в една гимназия във Форт Колинс.

— Ах, мошеник такъв! — възкликна, уж отвратена, Линдзи. — Пък аз си мислех, че си истински американски каубой. От онези, дето са на изчезване. А ти ме сюрпризираш с новината, че си изкарваш прехраната, като преподаваш биология на разни гимназисти. Божичко, как се хванах на въдицата!

Но дълбоко в себе си беше доволна. Беше се досетила, че Джъстин не е просто коняр. Виж ти, оказа се, че е учител по биология, сигурно е защитил и научна степен с дисертация по земноводните или нещо от тоя род — интересно и предизвикателно.

Вечерта мина чудесно. Смятаха да гледат филм, спечелил „Оскар“, но се оказа, че копието вече е заминало за друг малък градец, и в местното кино дават някаква боза с гръмкото заглавие „Ужасът идва, след като умреш“. Джъстин понечи да предложи друго забавление, но Линдзи възрази:

— Само да знаеш откога не съм ходила на кино! Сигурно от пет години. Чудо голямо, като е боза. Ще ми се да поседя в тъмното и да се тъпча с пуканки.

— Както кажеш. — Джъстин отвори вратата на пикапа и помогна на Линдзи да слезе. — Отиваме на кино. Но имам чувството, че за този филм се иска цяла планина пуканки.

Филмът наистина бе ужасен. Толкова ужасен, че чак ги напуши смях. Линдзи и Джъстин бяха на третия ред — кикотеха се и се замеряха с пуканки. Някъде по средата на прожекцията Джъстин я прегърна и я притегли към себе си, а на нея й се стори, че отново изживява първата си среща с момче. Имаше нещо безкрайно очарователно, вълшебно във всичко, което правеха, и на нея й се прииска чак до сутринта да си седят тук и да се превиват от смях.

След прожекцията Джъстин настоя да идат в любимата му пицария „Марко“. Линдзи се бе натъпкала с пуканки така, че й се повдигна само при мисълта да хапне и залък, но сърце не й даде да му откаже. Настаниха се в усамотено сепаре в пицарията на Мейн Стрийт, поръчаха си пица с чушки за Джъстин и сандвич с бекон за Линдзи и пак започнаха да се смеят и да се замерят с пържени картофи. Джъстин прояви таланта си да прави фокуси със сгънати салфетки. Реши да научи на тях и нея. Опитваха цели два часа, докато накрая ресторантът бе осеян от край до край със салфетки.

Най-сетне излязоха, хванати за ръка, в прохладната планинска вечер.

Както крачеше до Линдзи, изведнъж Джъстин осъзна колко му е спокойно и ведро с нея. Тази жена излъчваше някаква неописуема свежест. Не се превземаше, не се озърташе да види дали другите забелязват колко е красива. Сякаш летеше, без да стъпва по земята, досущ като ангел, който наблюдава този прелестен, окъпан в светлини свят, без светът да забелязва него. Линдзи пърхаше до него като мъничко настръхнало птиче и движенията, и всеки неин нехаен жест, се струваха на Джъстин някак размити, все едно че той гледаше лицето й през тънка-претънка прозирна коприна.

Спря се и се взря в Линдзи. Сетне я притегли към себе си. Целуна я по устата и бе учуден, че тя нито му отвърна, нито се дръпна. Стоеше, сякаш изпълняваше някакво свое задължение, и той се ядоса. Защо реагираше така?

Тя го погледна тъжно и гузно и Джъстин си даде сметка, че не е избрал най-подходящия момент да я целува. Нещо в израза й му подсказа, че този момент може би няма да дойде никога. Дали Линдзи не страдаше и досега за съпруга си? Или може би обичаше друг? Джъстин я бе наблюдавал как на забавата се носи в лудешки танц, как се отнася с хората около себе си, със своя син и Нина, как се раздава без остатък. Сега си даде сметка, че след целувката между тях се е възправил висок зид.

— Извинявай, Линдзи — промълви едва чуто. — Сигурно трябваше да изчакам, да попитам… — Джъстин не се доизказа. Бе очаквал тя да го прекъсне, ала Линдзи не го стори.

— Всичко е наред — извърна тя очи към него — в тях проблясваха сълзи. — И аз съм виновна. Не биваше да приемам поканата. Но ужасно ми се искаше да излезем. Прекарахме толкова хубаво. Просто напоследък не ставам за… За целуване. Не знам какво друго да ти кажа.

— Например защо.

Джъстин не успя да прикрие разочарованието, изписало се върху лицето му. Линдзи поклати глава.

— И аз не знам защо. Помислих си, че…

— Линдзи — рече той и я прекъсна с ръка, след което я прегърна през раменете. — Не се безпокой. Просто си въобразих някои неща. Че си свободна. Че искаш да те целуна.

— Дадох ти повод — укори се Линдзи.

— Няма такова нещо — поклати глава младежът и се засмя. — Май напоследък често си втълпявам разни неща.

— Поласкана съм, че поиска да излезем — засмя се и Линдзи. — Помъчих се да съм… свободна. — Подбираше внимателно всяка своя дума. — Но не мога.

— Нали не ми се сърдиш? — Той разпери театрално ръце и се поклони плахо, при което тя отново прихна да се смее. — Готов съм на всичко. И на най-ужасното. На заточение. На гладна смърт. Ти само посочи наказанието.

— Хмм! — вдигна Линдзи ръка към брадичката си и се престори, че мисли. Вечерта отново ставаше забавна. Младата жена бе изненадана колко чувствителен е Джъстин, колко бързо е усетил, че се е дръпнала, когато я е целувал. — Чакай да видим! Трябва да измисля някаква страхотия. А, сетих се! Да ме заведеш отново на онзи филм. Защо да не видим още веднъж „Ужасът идва, след като умреш“ и да не похапнем пуканки? Какво ще кажеш?

— И дума да не става. — Джъстин се хвана за корема и я погледна ужасено, но и развеселено. — Всичко друго, само това не!

— Е, тогава не знам! — Линдзи го хвана за ръка и заподскача до него по тротоара. — Хайде, от мен да мине, ще ти простя! — рече му и го стрелна с дяволит поглед. — Но само този път.

— Хиляди благодарности — възкликна Джъстин и не се стърпя, млясна я приятелски по бузата. — Знаеш ли, Линдзи Корнел-Алън, ти си истинско съкровище!

Познанството с Джъстин донесе в живота на Линдзи много смях и веселие. Откакто го срещна, тя сякаш грейна. Забелязваха го всички. Колегите във вестника. Нина. Дори Маркъс. Всяко нейно изречение бе озарено с остроумие и Марк започна да й се обажда все по-често, колкото да чуе веселия звън в гласа й. Чудеше се на какво ли се дължи тази чудодейна промяна. Бе почти сигурен, че Линдзи излиза с някого. Подозренията му се потвърдиха един следобед, когато се обади и завари вкъщи само Мат. Майка му бе отишла в редакцията.

— Днес ще ходим да яздим — оповести радостно малчуганът. Бе толкова превъзбуден, че не се стърпя да съобщи прекрасната вест.

Майка му му бе казала едва тази сутрин — страхуваше се, че ако детето разбере от вечерта, няма да мигне цяла нощ.

— Жалко, че не мога да дойда и аз — каза през смях Марк.

— Наистина жалко — възкликна Мат. — Сигурен съм, че господин Джъстин щеше да даде кон и на теб.

— Господин Джъстин ли? Кой е пък този?

— Истински каубой — изписука хлапакът. — Страхотен е.

— Къде се запозна с него?

— Той е приятел на мама. Умее да връзва и да пасе крави. И обича кози.

Явно въпросният господин Джъстин бе спечелил сърцето на Мат. Откакто онази козичка захапа чантата на леля Сиса, отношението към това животно се бе превърнало в нещо като пробен камък за Марк и Мат — който харесваше козите, бе добър. А който не ги харесваше, не заслужаваше и капчица внимание.

Малко по-късно същия ден Мат, Линдзи и Джъстин поеха с конете към Наполеоновия проход. Ранната привечер ги бе озарила досущ като скъпоценен камък. Докато вървяха в бавен тръс към голите върхове, слънцето сякаш бе забулило небето с милиард тънички нишки. Линдзи бе като омагьосана от това великолепие. Докато Мат проявяваше по-голям интерес към горските животни, които им се изпречваха на пътя: лалугери, катерици, кълвачи, мармоти. Джъстин му показа един лос, който пасеше кротко сам-самичък край Върбовия поток, а Мат забеляза в размекнатата пръст следи от елен. Повечето цветя бяха прецъфтели, но ливадите пак бяха огрени тук-таме от ярките багри на кандилката и ралицата.

Всяка живинка в гората като че се готвеше за настъпващата нощ. В едно езерце весело се гмуркаха два бобъра и Линдзи ги проследи безмълвно с поглед. Рибарите смятаха бобрите за същинска напаст. Тя помнеше как преди седем години Дан Хауард бе взривил с динамит леговищата им, та да не пречат на пъстървата. Линдзи бе толкова ужасена от това безсмислено пилеене на природната енергия, от жестокото изтребление на безпомощните животни, че лежа будна до сутринта. Сега, докато наблюдаваше как лъскавите от водата бобри си играят в спокойното езерце, изпита същата тъга, само че спрямо себе си. Понякога животът бе толкова жесток и болезнено откровен. Но можеше да бъде и неописуемо радостен, каза си тя и погледна назад към Джъстин и Матю. Наистина, невероятно, неописуемо радостен!

— Шшт! — Джъстин долепи пръст до устните си и махна на Матю. — Има още нещо, което трябва да видиш.

Конете забавиха ход и Джъстин посочи малкото езерце отляво. Озарена от предзалезното слънце, водата бе надиплена на малки вълнички. В езерото плуваха патица и нейните девет патенца.

— Излюпиха се преди, има-няма, три седмици — прошепна Джъстин. — Наблюдавах я, докато ги учеше да плуват. Виж ги колко схватливи са. Още не могат да летят… — усмихна се младият мъж. — Но и това ще стане скоро.

— А патицата ще им покаже ли как? — поинтересува се момченцето и мъжът кимна.

Линдзи гледаше възхитена израза върху лицето на Джъстин. Колко обичаше той малките животинки и малките хора! В тях откриваше чудото на живота. Говореше с толкова любов за патенцата, че на Линдзи чак й се доплака.

Вече се мръкваше и Джъстин се извърна усмихнат към Линдзи, а после бръкна в чантата отляво на седлото.

— Имам изненада за вас. Рекох си, че сигурно ще огладнеете от язденето, и съм взел нещо за вечеря. — Той намигна и на двамата, след което извади пакет виенски шницели и ги размаха победоносно във въздуха. — Има ли кандидати да ги опекат?

— Цена нямаш, Джъстин — усмихна се Линдзи, след като разседла коня и го върза за едно дърво.

Отдавна бе гладна като вълк. За нула време стъкмиха огън, а Мат отиде при чантата, завързана за седлото, и бръкна да види какво още има вътре. Извади три кифлички, кутийка оранжада, пълнозърнест хляб, няколко картофа и три-четири шоколадчета.

Мат бе погълнат от петнайсетия картоф, който печеше в жаравата, а Линдзи нагъваше направо без хляб поредния сочен шницел, когато Джъстин се приближи още малко до нея и я прегърна през раменете. На Линдзи й се искаше да се притисне до него и да отпусне глава върху гърдите му, ала не можеше да си го позволи. Нещо я спираше. Патенцата и бобрите, ведрата вечер и огънят насред гората бяха толкова фантастични, че тя искаше да изживее всичко това с Маркъс. Погледна Джъстин и се почувства гузна, докривя й. Не проумяваше как така не може да намери сили да се отърси от спомените, от някогашните си надежди и да се отдаде на това свое ново увлечение. Беше й много приятно с Джъстин, ала споменът за Маркъс я преследваше като призрак.

Джъстин забеляза промяната в израза й, но го достраша да го разтълкува. Погледна я изпитателно и Линдзи му отвърна с шега:

— Знам те що за стока си, Джъстин Тредуей. Наслушала съм се доста за теб. Сигурно няма неомъжена жена, която да не си водил на забавата.

— Кой? Аз ли? — опита се той да се направи на вода ненапита, но в погледа му проблесна лукаво пламъче.

— Хайде, хайде! Признай си!

— Добре де, признавам си — рече Джъстин и когато я погледна отново, този път бе сериозен. — Никога през живота си не съм изтърпявал жена повече от месец. Докато не срещнах теб. Ето защо всички в долината са учудени. Досега не ми се е случвало подобно чудо.

Той я погледна в очите да види как ще реагира. Но не видя в тях нищо, освен изненада. А се бе опитал да вмести толкова много в едно-единствено изречение. Възхищаваше се от Линдзи както от никоя друга жена през живота си заради нейната сила и уязвимост, заради умението, с което тя балансираше между двете. Изпитваше към нея чувства, каквито не бе изпитвал към никого. Благодарност. Почуда. Желание да я закриля. Възхищение. Може би любов. Опитваше се да си втълпи, че това е поредното мимолетно лятно увлечение. Ала някакъв вътрешен глас му нашепваше, че става дума за нещо много по-голямо.

— Хиляди благодарности — усмихна се Линдзи — в светлината на огъня лицето й наподобяваше рисуван с пастели портрет. — Правиш страхотни комплименти.

— Ами, комплименти! — възрази Джъстин и махна нехайно с ръка. — Казвам ти самата истина. — Сетне, за да разсее напрежението, я стрелна лукаво с поглед. — Чудя се какво си седнала да мислиш за моите авантюри. Момиче като теб сигурно има гадже във всеки град по света. Знам ги какви флиртаджийки са момичетата като теб.

— Не, Джъстин Тредуей, нямам гадже във всеки град по света… — прихна тя, но после се сети за Марк и се свъси.

Нещо в начина, по който млъкна насред изречението, накара Джъстин да я погледне в лицето. Знаеше какво трябва да й каже. Сви му се сърцето.

— Линдзи — поде Джъстин и я замилва с поглед. — Искам да те питам нещо.

Тя се извърна към него да си довърши изречението, но забеляза израза му и се сепна.

— Разкажи ми за Марк.

Линдзи зяпна от учудване. Защо ли Джъстин я питаше точно за това? Сетне проследи погледа му, насочен към Мат, който седеше кротичко край огъня, омацан целият в печени картофи и сажди.

— Имаш прекрасен, доста бъбрив син — каза Джъстин, сякаш прочел мислите й. — Пък и обича много този човек.

Линдзи въздъхна дълбоко. Доста време бе изминало от последния път, когато се бе опитвала да изрази с думи истинските си чувства към Маркъс Джеймс.

— Не съм сигурна… — Тя извърна към Джъстин огромните си, удавени в тъга очи. — Много, много отдавна той бе най-добрият приятел на Кендъл, моя съпруг. — Линдзи замълча, за да види дали Джъстин я е разбрал. — Дойде със самолета, за да бъде до мен, докато раждах Мат… Нещо като баща му е… Винаги, когато е трябвало, ни се е притичвал на помощ.

— Обичаш ли го? — попита Джъстин без заобикалки, но нямаше друг избор, трябваше да разбере.

Сега отговорът на Линдзи бе за него всичко на този свят. Не можеше да си позволи да се привързва още повече към нея, ако не узнаеше истината.

— Не знам — пророни вече разплакана Линдзи. — Наистина, Джъстин.

Тя затули лицето си с длани. Но преди да скрие очите си, той прочете в тях всичко, което искаше да узнае. Неописуемата мъка, мярнала се в погледа й, бе пределно красноречива. Джъстин обаче разбра още нещо. Линдзи му казваше истината. Тя действително не знаеше. Нещо в живота й я бе направило сляпа за онова, което изпитваше дълбоко в себе си. Бе влюбена до полуда в тоя тип, чичо Марк. И най-тъжното бе, че изобщо не го съзнаваше.

Петнайсета глава

Членовете на Съвета на окръг Гънизън влизаха един по един в заседателната зала. Беше сряда, двайсет и седми август, три часът следобед, последният срок да вземат решение относно проекта за Тейлър Парк.

Всички представители на „Уолкоу“ седяха доволни и щастливи в единия край на залата. От другата страна бяха собствениците на ранча, местните бизнесмени, работниците от Гънизън. Повечето не одобряваха проекта. Други го подкрепяха. Ала всички седяха заедно, сякаш за да подскажат, че каквото и решение да бъде взето, те ще са единни.

Линдзи Корнел-Алън седеше сама на масата за журналисти точно зад местата на главните архитекти на окръга. Правеше всичко възможно да изглежда самоуверена, сдържана и безпристрастна. Знаеше, че долината ще бъде спасена. Че проектът ще бъде отхвърлен. Нищо, нито бляскавите перспективи за икономическо развитие, нито тлъстите суми, обещавани за бюджета на окръга, не можеше да промени мнението на архитектите. Те знаеха какво е желанието на хората, които са ги избрали в Съвета. Линдзи вярваше в общественото мнение. Щяха да победят хората, не парите.

— Днес дневният ред на заседанието включва гласуване на предложение 28-А — оповести водещият по микрофона на подиума. — То засяга проекта на фирма „Курорти Уолкоу“ за застрояване на хиляда и шестстотин акра земя в Тейлър Парк.

Архитектите станаха и пуснаха един по един пликовете със становището си. Линдзи не слушаше какво казват. Вече бе твърде късно за речи, за мнения и преценки. Сега важен бе единствено броят на гласовете.

Когато резултатът от гласуването бе оповестен, представителите на „Уолкоу“ се потупаха взаимно по гърбовете. Последваха поздравления. Един от тях връчи на шефа си вече готовия списък с датите за различните етапи на строежа. Първата копка бе предвидена за след половин месец. Строителството щеше да започне след три седмици.

Линдзи не можеше да повярва на ушите си. Правеше всичко възможно да не ревне. После реши, че няма смисъл да се мъчи. Защо да не си поплаче на воля? Защо тия нахални бизнесмени да не видят какво са причинили на долината, на хората, които живеят в нея? С два срещу един гласа тя и окръг Гънизън бяха загубили цялото великолепие, цялата прелест на местността. Сега всичко щеше да се промени безвъзвратно. Линдзи се питаше дали, губейки долината, не е загубила и себе си.

Маркъс Джеймс мразеше до смърт деловите вечери. Не че не се вписваше в тях. Преспокойно можеше да се издокара със смокинг и да поддържа изискан светски разговор кой колко получава годишно. Членовете на управителния съвет на въздухоплавателната компания бяха пристигнали от Детройт да видят как вървят нещата в Далас и като завеждащ отдел „Авиомонтьори“ Маркъс бе длъжен да се появи на вечерята… Повечето мъже бяха довели и жените си. От първо той мислеше да покани Клариса, но после се отказа. Бе скъсал с нея преди три месеца. Смяташе, че не е честно да й вдъхва напразни надежди, след като продължаваше да не изпитва никакви чувства към нея. Е, от време на време тя пак се отбиваше да му сготви и да си побъбрят, но от решителността, изписана върху лицето й, Маркъс разбираше, че се е примирила с истината. Знаеше, че той е влюбен в Линдзи.

Линдзи! Маркъс огледа ресторанта, достолепните келнери с извадени като от кутийка червени сака, галещата ухото музика, приказните тоалети по дансинга, които проблясваха на свещите. „Ако беше тук, Линдзи щеше да удари всички в земята“, помисли си той. Беше се заричал стотици пъти да престане да пречупва всичко през нейните очи, да мисли като нея. Беше се опитвал да си наложи да не я обича, е, не съвсем, но поне малко да попритъпи чувствата си. Искаше му се да си мисли за Линдзи някак между другото, да усеща спомена за нея като лек повей на вятъра, а не да се буди и начаса, още дори преди да си е измил зъбите, да се сеща за нея.

Огледа още веднъж ресторанта. Бяха в „Къркланд Хаус“, най-престижното заведение в Далас на върха на трийсет и две етажната кула до „Къркланд Ин“, един от най-скъпите хотели в Тексас. Най-хубавото на ресторанта бе, че се върти. Седиш си, хапваш си от безбожно скъпите ястия, говориш празни приказки с безбожно скучните колеги и виждаш Далас от край до край, разпрострял се пред теб като на тепсия. Гледката бе неописуема. Но не чак такава, както от самолет.

Маркъс се усмихна. Отново мислеше като летец. Той и колегите му бяха единствените хора, които смятаха, че в тоя живот няма нищо по-прекрасно от гледката, разкрила се от десет хиляди метра височина. Той пак се сети за Линдзи. Може би я обичаше тъкмо за това. Защото и тя бе невероятна и от близо, и когато той се опитваше да я погледне от различни ъгли. И Линдзи не се нуждаеше от допълнителна височина, от още светлина или нови измерения — винаги бе най-прелестното създание.

Маркъс започна да си играе с кибрита, оставен в пепелника до него. Как само му липсваше Линдзи тази вечер! Колко му се искаше да дойде на това изискано място заедно с нея! Дали да не се поддаде на чувствата си и да й прати този кибрит? Стига да набереше смелост, можеше дори да й признае колко му е липсвала. Отново взе кибрита. Тъкмо се канеше да го пусне в джоба си, когато нещо в надписа върху кутийката привлече вниманието му. Отгоре със сребърни букви и красив шрифт пишеше: „Къркланд Хаус“, а отдолу с по-ситни букви — „Курорти Уолкоу“.

Толкова му докривя, че му се прииска да си тръгне. Или да запокити в стената красивата кристална чаша пред себе си, което едва ли бе особено прилично. Преди две вечери Линдзи му се бе обадила и разплакана му бе разказала за някакъв широкомащабен проект на същата фирма, одобрен за Тейлър Парк. Бе направо съсипана и той не проумяваше защо. Сега отново се вгледа в красивите жени около себе си с техните скъпи-прескъпи дрехи, с лица, които от фон дьо тена, ружа и перлените сенки за очи изглеждаха гладки като порцелан, и най-сетне разбра всичко. Ако беше тук, Линдзи щеше да е най-хубавата. Но бе толкова земна, че дори нямаше да обърне внимание на това.

Маркъс се засмя. Обзе го облекчение, прилично на огромна неудържима вълна. Още имаше надежда. Защото тази вечер бе прогледнал за нещо невероятно. Бе проумял от какво точно се крие Линдзи Корнел-Алън.

— Не мога и не мога да се примиря — отсече Линдзи и се смръщи на Джъстин. Когато младежът не обърна внимание на думите й, тя отметна глава и през покрова на боровете, разпрострял се над нея, се взря в ясното небе. — Сигурно не мога да се примиря с куп неща, които би трябвало да приемам за нормални. С това, че децата порастват. Че светът се променя. А защо да не си мечтая долината да си остане такава винаги? Всички я харесват такава. Защо тогава да бъде преобразявана? От къде на къде ще ни се изтърсва някакъв бизнесмен от Калифорния, който да решава вместо нас?

— Не знам, Линдзи — почти прошепна Джъстин.

И той не одобряваше проекта на „Уолкоу“. Всички се бяха борили честно и почтено срещу него. Сега обаче нямаха друг избор, освен да гледат как всичко наоколо се променя. Джъстин вече се бе примирил, докато Линдзи — не.

— Сигурно греша, Джъстин. Мислиш ли, че… — Тя млъкна насред изречението, сетне добави с усмивка: — Защо не ми теглиш куршума, поне да не се мъча? Нали постъпвате така с конете? Сигурно вече ти е дошло до гуша от моите хленчове.

— Да — призна той и също й се усмихна, но някак тъжно. — До гуша ми дойде да слушам за този курорт. Но нямам нищо против да слушам теб. Всичко изглежда по-смислено, когато го изричаш ти.

— Благодаря ти — каза тя и го помилва по бузата. — Цена нямаш като приятел, много търпелив си с мен.

— На вашите услуги! — намигна й Джъстин и се взря в нея.

След два дена му предстоеше да се върне във Форт Колинс — започваше новата учебна година. Не беше сигурен, че отново ще събере сили да се върне тук. Това лято бе наистина невероятно. Едва ли бе имал в живота си по-щастливи мигове от времето, което прекара с Линдзи Корнел-Алън. Винаги щеше да помни как са си бъбрили и са се заяждали един с друг, как са препускали с конете през дъбрави и ручеи, как са танцували до премала. Те с Линдзи бяха изживели истинско вълшебство, което никога нямаше да се повтори, да се върне. Джъстин бе сигурен, че някой ден и той ще намери любовта на своя живот. Знаеше обаче и че оттук нататък във всяка жена, в която ще се влюбва, ще търси нещичко от божественото момиче, с което му предстоеше да се раздели. Погледна я. Застанала до жребеца, Линдзи прокара ръка по хълбока му. Джъстин искаше да запомни всяко нейно движение, всяка извивка на гласа й, всеки израз, пробягал по лицето й.

— Е, готов ли си? — попита Линдзи, наклонила лукаво глава — цял следобед го предизвикваше да се надбягват с конете.

— И още как! — кимна Джъстин.

Тя се метна на жребеца — казваше се Гранде, и младежът я последва. Запътиха се на запад, към Наполеоновия проход, и Джъстин се взря в небето. Слънцето вече се бе скрило зад най-високите върхове. Сигурно беше шест и половина. Джъстин настигна Линдзи, наведе се от седлото и я целуна лекичко по бузата.

— Ха сега да те видим! — извика й и пришпори кобилата. — Нали искаше да се надбягваме?

— А, не е честно! Ти ме изпревари на старта.

— Полага ми се — провикна се той през рамо. — Гранде е по-бърз от Сивуша. Чакам те при оградата — кимна Джъстин към края на пасището.

Линдзи пришпори жребеца и Джъстин разбра, че е решила да го изпревари. И двамата се втурнаха в галоп напред и не след дълго младата жена профуча като хала покрай Джъстин и Сивуша — имаше чувството, че лети. Докато препускаше по пасището в подножието на планината, за миг забрави за всичките си проблеми, страхове, грижи, дърпащи я надолу. Чувстваше се силна. Смела. И свободна. След като стигна при оградата и се извърна да изчака Джъстин, отметна назад глава и се засмя звънко, така, че смехът й отекна като планински поток.

— О, Джъстин! — извика Линдзи.

Той се обърна и се взря в очите й. Щастието, прозвучало в гласа й, бе изместено от едва доловима тъга, от съжаление и щом проследи погледа й, Джъстин разбра каква е причината. Линдзи гледаше езерцето, в което бяха видели патицата с малките патенца. Днес ги нямаше, водата не бе набраздена от весели вълнички. Птиците бяха отлетели една по една на юг и сега над езерото се чуваше единствено вятърът, който шумолеше в избуялата дива трева.

Линдзи се извърна към Джъстин. Макар да се усмихваше, по страните й се стичаха сълзи, които тя не се опитваше да скрие.

— Извинявай. Сигурно си мислиш, че съм ужасно объркана. Но наистина се чувствам като тези глупави патици. Плача от всичко. Ако съм жена на място, би трябвало да се обърна и да забравя за езерото. Но чуй колко тихо е на пасището! И аз като тях не знам какво ще оставя след себе си. Как ще разбера къде съм отишла?

Джъстин скочи от кобилата и протегна ръце към Линдзи. Тя се опря на него и също скочи долу, но не се дръпна от прегръдката му.

— Погледни ей натам, Линдзи! — рече младежът и опрял пръст в брадичката й, вдигна главата й, така че тя да вижда небето, ширнало се необятно и пусто, след като слънцето бе залязло зад Скалистите планини. — Ще бъдеш ей там — прошепна й Джъстин и тя за пръв път долови в гласа му любов. — Там са и твоите патици. Реят се свободни и честити. Нима мислиш, Линдзи, че са си представяли колко необходни са небесата? Ала ето че успяха, ще успееш и ти.

Джъстин млъкна, взря се в лицето й и забеляза израз, какъвто не бе виждал дотогава — малко по малко Линдзи осъзнаваше колко е силна.

— Ще успееш, Линдзи! — продължи Джъстин. — Но няма да можеш да го постигнеш сама. Трябва да се въоръжиш с вяра. С много, много вяра. И тя ще те окрили.

— Не знам… — промълви Линдзи и захлупи лице в дланите си. — Сега вече всичко е много сложно. Опитвам се да не мамя никого, да съм честна.

— Стига с тази честност — сопна се Джъстин и дръпна ръцете от лицето й. — Проумей най-сетне, че животът не се състои единствено от честност. Крайно време е да направиш още нещо. Да идеш при него.

Тя го погледна изумена.

— При Маркъс ли?

— Досетлива си, моето момиче. — Джъстин я хвана за раменете. — Да, на теб и на мъжа, когото обичаш, ви предстои да изживеете невероятни мигове.

Линдзи се притисна до Джъстин и се засмя, сетне прегърнати, двамата плакаха дълго.

— Толкова си добър с мен! Направо се чудя какво ще правя без теб.

— Няма какво да тъгуваш за мен — прошепна едва чуто той. После се наведе, целуна я нежно и я тупна закачливо по дупето. — Качвай се на коня! Трябва да се прибираме в конюшнята.

— Слушам, господине! — извика Линдзи, след което отвърза жребеца и за последен път огледа пасището, потънало в неземно спокойствие и ведрост.

Още се любуваше на пейзажа, когато забеляза над дърветата на изток зловещо зарево. Мислеше, че сиянието ще угасне след броени мигове, щом слънцето се скрие зад гората. Но изведнъж я побиха ледени тръпки — слънцето бе залязло преди цели двайсет минути. Заревото бе от друго, от нещо страховито.

— Джъстин! — извика уплашено Линдзи и младежът веднага дойде при нея. — Виж! Какво е това?

Той погледна в посоката, накъдето сочеше младата жена.

— Божичко! — простена Джъстин и подуши въздуха.

Долови почти незабележимата миризма на пушек и изтръпна от ужас.

— Да вървим! — викна той на Линдзи.

Преди да се качи на Сивуша, се наведе и откъсна малко трева. Бе съвсем спаружена и суха, както всъщност и цялата гора. До средата на юли кажи-речи всеки ден бяха валяли проливни дъждове, оттогава обаче не бе паднала и капка дъжд, а първият сняг се очакваше чак към средата на септември. Министерството на горите непрекъснато предупреждаваше летовниците да внимават с огъня. Сега и една угарка бе достатъчна, за да погинат огромни горски масиви заедно с животните в тях. През август всичко в Колорадо бе изсъхнало и бе достатъчна и една-единствена искра, за да настане истински ад.

— Пожар ли има, Джъстин? — попита разтреперана Линдзи. Там, където бе сиянието, се намираше един от най-гъсто населените райони на долината.

— Мисля, че да. Побързай!

Препуснаха заедно през пасището и навлязоха в гората. Сигурно и други бяха забелязали пожара. Долу при водоема лесничеите разполагаха с една пожарна кола. Ако пожарът бе голям, както предполагаше Джъстин, на помощ трябваше да се притекат жителите на Гънизън. А пътят през каньона бе труден за изкачване. Колко ли дървета, колко животни щяха да погинат?

— Джъстин! — повика го Линдзи, докато се провираха през шубрака. — Виждаш ли накъде вървим?

Той бе загубил ориентация. Но не и Линдзи. Кошмарът ставаше все по-ужасен.

— Гори земята на „Уолкоу“ — изкрещя младата жена.

Джъстин бе като попарен от думите й. Да, сега вече всичко бе ясно. Пожарът не бе избухнал, защото някой летовник бе проявил небрежност. Земите, откупени от строителната фирма, бяха подпалени умишлено. В страстното си желание да спаси долината с нейното спокойствие някой бе готов на всичко, дори да я унищожи. Какво налудничаво, какво грозно и излишно вандалство! На Джъстин чак му се доплака.

Когато наближиха мястото, озарено от сиянието, се потвърдиха и най-ужасните им опасения. Земята на „Уолкоу“ бе обхваната от огромен пожар, който бе излязъл от контрол. Пожарната кола на лесничейството вече бе тук, мнозина от жителите на долината бяха дошли кой с джипове, кой с пикапи. Джъстин и Линдзи чуха от близо три километра виковете на хората, опитващи се да обуздаят огъня. От развилнелите се пламъци и пушека не се виждаше почти нищо, но Линдзи различи в далечината лица и силуети. Трийсетината мъже бяха образували жива верига, подаваха си от човек на човек кофи с вода, която лискаха върху пламтящия шубрак, копаеха диги, разчистваха просеки в гъсталака. Там бяха Джейк Нелсън и Дан Хауард, както и Ранди Карвър от кафене „Нъжит“, Джо Шърман от гребната база и Върджи Джаксън от гастронома.

Жребецът на Линдзи се приближи към мъжете, докато кобилата, която бе яхнал Джъстин, се дръпна.

— Ти върви с Гранде — провикна се Джъстин. — Аз няма да мога със Сивуша. Джейк е гасил полски пожари с жребеца и него не го е страх от огъня, докато моята стара кобилка не е виждала досега такива ужасии — поясни младежът и потупа Сивуша по хълбоците.

Линдзи не чу последните му думи. Гледаше като омагьосана бушуващия огън, извисил бе пред нея. Беше като жив, прехвърляше се от дърво на дърво и сякаш се присмиваше на хората, толкова безпомощни пред него. Беше ужасяващо.

Джо Шърман забеляза Линдзи и Джъстин и се запрепъва през разкаляната дига към младежа.

— За колко време ще стигнете с конете до езерото? — изкрещя той, та да надвика пукота и прашенето на повалените дървета.

— За десет минути — извика Джъстин.

— Радиостанцията в пожарната не прави връзка, а се налага да повикаме помощ. Има опасност пожарът да изпепели цялата долина. Трябва да вдигнем на крак всички в Гънизън. Кажи им да докарат хеликоптерите, да се опитат с вода от въздуха да локализират пламъците. Съмнявам се, че ще успеят да качат дотук голямата цистерна. Обясни на Розмари кой си, нека настрои радиостанцията.

— Ти остани тук — каза Джъстин на Линдзи. — Ако ида сам, ще спестим време. Гранде се оправя добре по време на пожар, може би ще се наложи да го използват. Нали колите са с бензин, опасно е да ги приближават до пламъците.

Той я целуна и препусна с все сила надолу.

Пожарът се разпростираше бързо. Още малко, и щеше да стигне откъм запад бреговете на Върбовия поток. На помощ се притичаха още и още местни жители, но бяха дошли с подръчни средства, от които нямаше особена полза. Джъстин бе тръгнал с коня преди три-четири минути. Сигурно бе преполовил пътя до езерото и радиостанцията, помисли си Линдзи и избърса с ръкав капчиците пот, избили по челото й. Съжали, че не носи фотоапарата. Мъжете, правещи всичко възможно да потушат ужасния пожар, безспорно щяха да бъдат централна тема в следващия брой на „Вали Ревю“. Линдзи никак не обичаше да наблюдава подобни бедствия и да ги разглежда само като поредната „новина“. В минути като тези имаше чувството, че е просто страничен наблюдател. Неизменно бе на мястото на събитието, за да снима и да черпи материал за статиите си, но гледаше да не дава воля на емоциите си. Тъй като сега нямаше фотоапарат или бележник, в който да записва, попиваше и най-дребната подробност с поглед. Вече описваше наум сцените на мъка, къртовски труд, мъжество и сълзи. Изведнъж всичко това й се стори нереално, заприлича й на картина, на филм, прожектиран на много бавни обороти. Както бе напрегнала всичките си сетива, най-неочаквано чу нещо, което не забеляза никой друг — сподавено гърлено хлипане, заглушавано от трясъка, тътена и тракането на машини, лопати и кофи.

Отпърво реши, че само така й се е сторило, но след малко отново чу как някой ридае. Явно никой от другите не го бе забелязал. Линдзи пришпори жребеца и той пристъпи към реката, отвъд която бушуваше пожарът. От дима и танцуващите отражения на пламъците отсрещният бряг почти не се виждаше. Линдзи дълго се взира, докато накрая, на третия път, съгледа жена, сгушена до скалистия бряг — бе стиснала в ръце мъничко дете.

— Ранена ли сте? — извика й Линдзи и пришпори поуплашения кон, за да се приближи още малко до бушуващите пламъци.

— Аз не, но дъщеря ми е зле — отвърна колкото й глас държи жената, ала Линдзи не я чу.

Знаеше, че няма избор, трябва да прекоси реката. Течението тук бе много бързо, бе трудно и за здрав човек да го прекоси или преплува, камо ли една изнемощяла жена с дете на ръце. Ала Гранде бе достатъчно як, за да ги прехвърли всичките на отсамния бряг.

— Джо, Дан! — извика тя на двамата мъже, работещи най-близо до нея. — На отсрещния бряг има някой. Отивам да помогна. Хвърляйте по едно око, да не би да стане нещо.

Дан Хауард вдигна ръка, за да потвърди, че я е чул. А Джейк Нелсън се провикна така, че гласът му отекна над цялата какофония:

— Бог да ти е на помощ, Линдзи! Смелчага си ти! Дръж изкъсо жребеца. Той ще те прехвърли на другия бряг.

Тя пришпори Гранде. Четири месеца го бе яздила, бе катерила с него чукарите, бе наглеждала кравите и знаеше, че жребецът й има вяра. Камъните по дъното на реката бяха хлъзгави и Гранде първо пробваше дъното и чак тогава правеше следващата крачка. Вече бяха по-близо до жената и Линдзи видя, че тя е горе-долу на нейна възраст и че цялата е изподрана. Косата й се бе превърнала в сплъстено валмо, явно жената бе вървяла дълго. Лицето й бе катраненочерно от саждите, по бузите й обаче се белееха вадички, оставени от сълзите.

— Ранена ли сте? — извика отново Линдзи.

— Не — повтори жената. — Но дъщеря ми е зле. Не може да ходи. Изглежда си е счупила крака. Падна и се наложи да я нося през целия път.

Сега Линдзи бе на източния бряг на Върбовия поток. Слезе от коня и без да изпуска юздите, отиде при жената. Жегата бе непоносима и Линдзи се опасяваше, че жребецът няма да издържи, ще хукне.

— Отдалеч ли идвате?

— И аз не знам, но пожарът ни следваше по петите. Бяхме опънали палатка ей там. — Жената кимна на изток. — Готвех вечерята, когато мъжът ми забеляза пламъците. Зарязахме всичко и хукнахме да бягаме.

— Къде е съпругът ви? — попита Линдзи и се заозърта. Ако беше някъде наблизо, мъжът щеше да им помогне да прекосят бързея.

— Изгубихме се. Но не ме е страх за него. Той познава гората по-добре от мен.

— Да се махаме оттук! — прикани Линдзи и се замисли какво да предприеме. — Трябва да ви прехвърля някак през реката. Дърветата наоколо вече са съвсем овъглени, ще паднат всеки момент.

Линдзи погледна момиченцето — беше около седем-осемгодишно и въпреки че бе със счупен крак, сигурно щеше да се закрепи на седлото. Майката щеше да помогне да го качат на жребеца.

Бе много обезпокоена за жената. Беше в шок, кой знае колко дълго бе носила на ръце детето. Но Гранде едва ли щеше да ги издържи и трите. Налагаше се Линдзи да пренесе първо момиченцето и сетне да се върне. Трябваше да го направи спокойно и бързо. Вятърът се усилваше, пожарът напредваше като хала към тях. Точно в този момент Линдзи се сети за чантите, прикрепени отстрани на седлото. Пресегна се рязко и почти разкъса чантата отляво. Слава богу, вътре имаше две памучни одеяла, навити на руло. Извади едното и го натопи в реката, после заметна с него жената. Повтори същото и с второто одеяло, с което уви детето. Не искаше да рискува.

Джъстин се бе върнал от гребната база и я насърчаваше с викове от другия бряг на реката. Жената със сетни сили помогна на Линдзи да вдигнат момиченцето върху седлото. Сякаш след цяла вечност успяха да привържат детето към гърба на коня и Линдзи се метна отзад на седлото.

— Хайде, приятелю! — подкани тя Гранде и доловило припряността в гласа й, едрото животно нагази във водата.

Джъстин и Дан Хауард ги чакаха на отсрещния бряг. И други се притекоха да помагат, ала Дан ги отпрати. По-наложително бе да гасят огъня, вместо да се къпят в реката. На две места пожарът вече се бе прехвърлил от другата страна на Върбовия поток, напредваше и от трета посока.

Дан развърза разплаканото момиченце, а Джъстин го гушна и почна да го успокоява.

— До половин час спасителните коли ще са тук — каза той на Линдзи.

Вече бе забелязал, че в небето кръжи и хеликоптер. Ако имаше пострадали, щяха да ги откарат с въртолета в града. Ала единственото, от което се нуждаеше малката госпожичка, бе да я отведат с пикала до Гънизън и някой добър лекар да намести крачето й.

Линдзи погледна към другия бряг. Пламъците вече бяха съвсем близо до майката на детето, която се бе свила досами водата и гледаше трескаво като подплашено животно.

— Трябва да се върна.

— Знам — каза Джъстин и поклати глава, после я целуна по ръката. — Пази се!

— Добре! — усмихна се Линдзи. — Хайде, Гранде!

Говореше на животното така, сякаш бе хубаво пролетно утро и тя го извеждаше на разходка. Дори и да бе уплашена, не пролича от гласа й. Джъстин наблюдаваше как жребецът послушно изпълнява нарежданията й и отново тръгва през реката.

Бяха насред бързея, когато едно пламтящо дърво падна. Жената на отсрещния бряг нададе вик, от който се смръзна кръвта на всички. Борът бе стар и изкорубен и пламна като факла, за да се превърне за броени минути в овъглен ствол.

— Линдзи! — извика Джъстин с примряло сърце, когато видя как огромното столетно дърво полита към нея.

Тя също го бе видяла, ала нямаше време да се дръпне. Гранде се юрна с все сила напред по хлъзгавото речно дъно, но щом съгледа пламтящия бор изцвили, вдигна се на задни крака, сетне политна и се свлече във водата. Усети, че ездачката не е върху седлото, едва когато дървото рухна на хвърлей от него с тътен, огласил цялата долина.

Джъстин бе парализиран от ужас. Доколкото успя да забележи, борът не падна върху Линдзи, бе сигурен обаче, че жребецът я е хвърлил. Сега тя се бе проснала с лице във водата.

Проряза го остра като нож болка. След миг някой го стисна здраво за рамото. Беше Джейк Нелсън, който викаше нещо на коня, тръгнал към брега.

— Извадете Линдзи от водата! — изрева Дан Хауард.

Тя приличаше на парцалена кукла — смачкана и безпомощна, която се носи надолу по бързея.

Дан скочи във водата, последван подир миг и от Джейк, който заплува редом с Гранде. Огромното животно трепереше, сковано от страх. Но дори и уплашено, щеше, ако се наложи, да им помогне.

Джъстин се метна отново на Сивуша и препусна назад към гребната база и радиостанцията. Трябваше на всяка цена да се свърже с града, за да пратят вертолет с лекари, които да откарат Линдзи. Ако искаха да спасят живота й, нямаха и минута за губене.

Когато доплаваха до Линдзи, Джейк и Дан видяха, че тя не диша, не се усещаше и пулсът й. Дан отиде на отсрещния бряг на Върбовия поток и се притече на помощ на уплашената до смърт жена. Джейк обърна Линдзи по гръб и я изтегли от реката.

На брега ги чакаше един човек от фирма „Уолкоу“. Току-що бе изкарал шестседмичен курс по оказване на първа помощ и веднага направи на момичето изкуствено дишане. Тъкмо когато всички бяха изгубили надежда, тя си пое въздух, а Джейк напипа едва доловим пулс и изкрещя от радост. Линдзи бе жива, макар и да се бе разминала на косъм със смъртта.

Шестнайсета глава

Болницата бе студено, тъжно, равнодушно място, сякаш откъснато от останалия свят. Единственият проблем бе, че в останалия свят животът не спираше нито за ден, продължаваше да тече, мощен и трагичен. Лекари и медицински сестри правеха всичко по силите си да попритъпят жестокостта на болестите и смъртта, но усилията им твърде често бяха безплодни.

Линдзи бе настанена в интензивното отделение, където не пускаха Джъстин дори за кратко. Бяха я докарали от опожарената гора преди цяло денонощие, а тя още не бе отворила очи, не бе дошла в съзнание. Тед Карлтън бе доста разтревожен. Колкото по-дълго не реагираше Линдзи на светлините и звуците около себе си, толкова по-сериозни можеха да са последствията от злополуката. Лекарят реши да пусне този момък — Джъстин за малко при нея, та да й поговори. Може би познатият глас на човек, който я обичаше, щеше да я извади от унеса, преди тя да е изпаднала в кома. Разреши на младежа да стои при пациентката по десет минути на час.

Днес Джъстин трябваше да се прибере във Форт Колинс, но нищо не бе в състояние да го изкара от болницата. Обади се на директора на гимназията и обясни, че смъртоносно е пострадал човек, на когото много държи, и той се съгласи да помоли някого от колегите да го замества три дни. В случай че Джъстин се забавел повече, щяло да се наложи да назначат друг преподавател по биология.

Джъстин знаеше, че три дена са му предостатъчни. Ако не друго, Линдзи щеше да си възвърне малко поне от силата, а той щеше да се сбогува с жив човек, а не с това безжизнено, притихнало тяло върху леглото.

Двамата с Нина обясниха на Матю, че майка му е тежко болна. Малчуганът плака до късно през нощта. Ето на, не го пускаха да я види, а нея я нямаше вкъщи при него. Помъчи се да си представи как тя се смее на котката Фелисия, напъхала лапички в един хартиен плик, или как го прегръща и му разказва любимата си история — „Къде зимуват всички лудории“. Но и от това не се успокои.

Обадеше ли се Джъстин по телефона, Мат пръв грабваше слушалката и го молеше да прегърне майка му и да направи така, че тя да оздравее. Джъстин би дал всичко на тоя свят, само и само да можеше да й го предаде, ала Линдзи продължаваше да е в безсъзнание. Той изчакваше търпеливо да дойде време за десетминутното свиждане, държеше я за ръката й и нашепваше неща, които се надяваше тя да има силата и волята поне да разбере.

На медицинските сестри им се късаше сърцето, като го гледаха такъв смазан и съсипан. Той дори не забелязваше, че седне ли на жълтата пластмасова скамейка, по нея остават следи от сажди. Носеха му от лавката за персонала кафе, а веднъж и пакет бисквити. Колкото и да го убеждаваха да не седи денонощно пред интензивното отделение, Джъстин не искаше и да чуе. Ставаше от пейката колкото да влезе за свиждането с Линдзи и да се обади на Мат и Нина.

Първа страница на следващия брой на вестника на Линдзи бе посветена на нея. Автор на статията бе Кори. Той описваше пожара в гората, откупена от фирма „Уолкоу“, а после разказваше как Линдзи се е опитала да спаси изпаднали в беда летовници от Оклахома и как се е разиграла трагедия, при която тя е била на косъм от смъртта. Според очевидци е оживяла само благодарение на това, че конят се е вдигнал на задни крака и я е хвърлил във водата. Джъстин бе сигурен, че Линдзи много ще се смее на материала… стига да успееше да го прочете.

Вече не помнеше колко пъти е влизал на пръсти в стаята, за да я види, може би това бе двайсет и петият. Бдеше над нея, както би трябвало да бди съпругът й. Подкрепяше я. Бореше се заедно с нея. Насърчаваше я. А всъщност не бе нищо друго, освен пастир, вмирисан на животни, сажди и пот. Внезапно му домъчня за момичето, избягало от хората в Далас, които го обичаха. Избягало от живот, който не го удовлетворяваше. От идеали, които смяташе, че не си струва да отстоява.

Изведнъж долови, че Линдзи се размърдва в леглото и се приближи още повече. Притаи дъх и я хвана за ръката. Младата жена се движеше за пръв път, откакто жребецът я бе запокитил във водата.

Промърмори нещо и Джъстин знаеше, че трябва да повика доктор Карлтън, но не можеше да се откъсне от леглото. Искаше да бъде до Линдзи, да чуе какво ще каже.

— Всичко е наред — помилва я той по ръката. — Аз съм до теб. Внимавай, по-полека!

Тя пак промърмори нещо нечленоразделно и отвори очи.

— Искаш ли нещо? — попита я нежно Джъстин. Тя понечи да изрече името на Кендъл, ала нещо вътре в нея я възпря.

— Искам… — пророни Линдзи. — Искам… да летя.

Джъстин разбра, че тя бълнува.

— Добре, добре.

Помилва я по косите, разпилени върху възглавницата. Но най-неочаквано лицето й се изкриви, обезобрази се от болката, от всички мъки и загуби, които бе преживяла. Тя отметна глава и изкрещя с все сила едно име. Докато отваряше трескаво вратата и тичаше като обезумял да повика сестрата, името прокънтя още няколко пъти по коридора — Маркъс.

Лекарят и санитарката се втурнаха в стаята и успокоиха пациентката. Ала името още дълго продължаваше да бумти в съзнанието на Джъстин. Маркъс Джеймс. Чичо Марк. Онзи мъж от Далас, който обичаше Линдзи. „Иска да ни осинови“, сети се той за думите на Мат. Спомни си и неописуемата болка, мярнала се в очите на Линдзи, когато я попита за този мъж. Кой знае защо, си бе втълпила, че никога няма да бъде с единствения човек, когото желаеше. Джъстин постоя още малко в болничния коридор, после се усмихна. Бе намерил простичкия отговор на толкова много сложни въпроси.

Пусна монета в телефонния автомат и набра домашния номер на Линдзи. Още след първия сигнал Нина вдигна слушалката.

— Как е тя, Джъстин?

— Не знам. Бълнува. Доколкото разбрах, според лекаря това е добър признак. Може ли да поговоря с Мат?

— Ето го, чака до телефона.

— Мат — поде Джъстин, когато детето взе слушалката. Нямаше намерение да се впуска в дълги обяснения. — Смятам да се обадя на чичо ти Марк и да му кажа за майка ти. Ти какво мислиш?

— Обади се! — почти изкрещя малчуганът. Джъстин се видя принуден да махне слушалката от ухото си. Държеше да запази слуха си. Държеше и на мнението на Мат. — Сигурен съм, че от това ще й стане по-добре — допълни делово момченцето.

— А имаш ли телефонния му номер?

Мат знаеше, че майка му го е записала някъде. С помощта на Нина най-сетне го намериха върху късче хартия, която бе старателно сгъната и пъхната в чекмеджето на нощното шкафче.

Известно време Джъстин стоя, вперил поглед в номера, който бе записал върху полето на прихванатия със синджир омаслен телефонен указател. Не вярваше, че ще е в състояние да го направи. Имаше чувството, че се предава, че няма сили да се бори за Линдзи. Но нали вече бе взел решение преди няколко седмици, когато забеляза израза, проблеснал в очите й, щом стана дума за Маркъс. И преди Джъстин знаеше, че няма никакви шансове, просто защото тя не го обича. Каквото и да й предложеше, този непознат далечен чичо Марк щеше да предложи повече. И Джъстин инстинктивно се досещаше защо — защото Маркъс Джеймс бе частица от Линдзи, той бе сякаш брънката, свързваща различните етапи от живота й. А Джъстин я обичаше толкова много, че от все сърце желаеше тя да получи любовта на Маркъс. Вдигна ръка и набра номера.

Телефонът иззвъня тъкмо когато Маркъс бе бръкнал до лакти в аквариума с морска вода. Монологът на Джони Карсън по „Вечерно шоу“ бе както винаги забавен, но другите участници в програмата бяха скучни до смърт. Имаше интервю с националния шампион по борба, после разговор с някаква новоизгряваща млада звезда, която не я биваше за нищо друго, освен да се кикоти и да въси дебели вежди, както и представяне на комедиант, който след седмица за трети път щеше да изнася представление в Цезаровия дворец в Лас Вегас. Маркъс обичаше „Вечерно шоу“, но днес не бе в настроение да гледа разни комедианти. Не му беше до смях.

Клариса се бе отбила да му сготви паприкаш с пиле и се опита да го замъкне на кино, но той не искаше и да чуе. Отпрати я да си върви и тя си тръгна намусена като буреносен облак. И с нея, и без нея Марк се чувстваше ужасно самотен. Появеше ли се Клариса на вратата, сърцето му се изпълваше с копнеж по Линдзи, който на моменти ставаше почти непоносим. На Марк му се струваше, че е започнал да се самосъжалява, но от три месеца чувствата му причиняваха неописуема болка. Имаше усещането, че ако не предприеме незабавно нещо, ще загуби завинаги Линдзи. Опитваше се да си я избие от главата, да не мисли за нея. Но тъкмо решаваше, че я е забравил, когато чуваше по телевизията някоя остроумна смешка или интересна новина и хукваше към телефона да й я съобщи. Беше си окачил на апарата рисунка на един грозник с къдрава коса и дълги като на див звяр нокти, вкопчени в слушалката, но пак изгаряше от желание да споделя всичко с нея, дори живота си. Гледаше смешното човече върху апарата и си казваше, че каквото и да й даде, тя ще откаже да го приеме.

Сега се мъчеше да се отърси от мислите си за Линдзи. Златната му рибка тъкмо бе свикнала да си хапва скариди направо от огромните му пръсти, потопени във водата. Когато телефонът иззвъня, Маркъс подскочи като ужилен и рибката се шмугна в изкуствените водорасли. Колко ли време щеше да му отнеме, докато я прилъже да се покаже отново? Но това сега не го занимаваше. Сърцето му туптеше като обезумяло. Обаждаше се Линдзи, нямаше кой друг да е. Единствена тя му звънеше толкова късно. Колко често се бяха кикотили до среднощ по телефона! Марк вече предусещаше напевния й глас, долетял до него от толкова далеч. Но когато вдигна слушалката, чу не Линдзи, а някакъв непознат.

— Маркъс Джеймс, ако обичате.

За миг му се прииска да каже: „Няма го. Обажда се неговият иконом“. Имаше чувството, че го търси някой, който се опитва да му пробута алуминиеви улуци за къща, каквато той не притежаваше. Най-накрая все пак рече:

— Да, аз съм.

— Не ме познавате, Маркъс… — Непознатият въздъхна дълбоко и Маркъс веднага застана нащрек. Явно нещо не бе наред. — Казвам се Джъстин Тредуей. Обаждам се от Гън…

— Какво се е случило? — прекъсна го Маркъс.

— Линдзи… Стана злополука. Но не се безпокойте, няма страшно. Вика ви. До тази вечер не бе промълвила и дума. Има нужда от вас, макар че едва ли го съзнава. Направих каквото можах за нея, но, изглежда, не е достатъчно.

Маркъс мълчеше. Настъпи дълга тягостна пауза, от която Джъстин разбра всичко.

— След колко време можете да дойдете? — попита той накрая.

Маркъс погледна часовника си. Бе полунощ. Щеше да му отнеме най-малко час, докато сложи в сака най-необходимото и приготви на летище Лъв Фийлд самолета. Ако всичко вървеше по план, щеше да бъде в Гънизън в шест сутринта.

— Ще се видим в шест — каза той на Джъстин. — Вече съм бил в болницата. Ще ви намеря там.

— Няма да ви пуснат толкова рано. Не е ли по-добре да се наспите и тогава да тръгнете?

— Сега вече няма да мога да заспя. Чакайте ме. Искам да поговорим, преди да ида при нея. А колкото до болницата, ще ме пуснат, и още как. Миналия път бяха готови да ме пуснат и в родилната зала. Ще кажа, че съм й брат, все ще измисля нещо. А ако не ме пуснат, просто ще избия вратата.

Джъстин се усмихна. Момчето му хареса. Би трябвало да се досети, че е свястно. Линдзи имаше безупречен вкус по отношение на мъжете.

— Тогава до шест.

В пет сутринта самолетът се приземи на пистата в Гънизън. На Маркъс му мина през ума да се отбие в някой мотел и да се измие, но едва ли имаше съдържател на хотел, който да настанява гости посред нощ. Ето защо той реши да иде направо в болницата. Щеше да каже, че е брат на Линдзи. Искаше да я види час по-скоро. Пък и едва ли бе чак толкова рано за срещата му с този господин Джъстин.

Когато вратата на асансьора се отвори на етажа на интензивното отделение, Маркъс си даде сметка, че и да е искал, не би могъл да подрани за срещата с Джъстин. Брадясалият, съсипан от безсънието и тревогите мъж с джинси, целите в сажди, вече го чакаше. Явно бе стоял в коридора цяла нощ.

Двамата се спогледаха. Маркъс забеляза, че Джъстин е с коса с цвят на карамел, с дълбоки, изпълнени със загриженост очи, с яко телосложение — спомни си колко много прави той за него и чак му идеше да му се поклони. Джъстин пък видя трапчинките върху бузите на Маркъс, смеха и любовта в погледа му и разбра, че е постъпил правилно. Този човек обичаше Линдзи не по-малко, отколкото тя него.

— Хайде да слезем до кафето и да пийнем по чаша кафе — усмихна се Джъстин и потупа лекичко Маркъс по гърба.

Разговорът потръгна леко. Седнаха до прозореца. Взаимното уважение между тях се породи съвсем естествено, точно както иззад планината се показа слънцето. Нежното сияние на утрото малко по малко се превърна в живителна слънчева светлина и преди светът да се е преобразил напълно от изгрева, двамата мъже вече бяха приятели. Говориха дълго за жената, която обичаха, за своя живот и стремежи и Маркъс се почувства окрилен, сякаш придобил нова сила и мъжество. Начаса разбра колко влюбен е Джъстин в Линдзи и кой знае защо, това не му се видя неестествено, нито го натъжи. Другите жени събираха чашки и сребърни лъжички от местата, където ходеха на екскурзия, Линдзи събираше хора, които я обичаха. Тя даряваше и мъже, и жени, и деца с обичта и лъчезарността си.

Маркъс и Джъстин бяха единодушни за това какво трябва да направят за нея, оставаше само тя да го приеме, да вземе окончателното решение. А не можеше да го стори, докато не оздравееше и не си възвърнеше напълно силата.

След закуска Маркъс се обади набързо на Нина и Мат и бавачката обеща да доведе детето да го види в болницата веднага щом то си изяде овесената каша. Щели да вземат Фелисия и Господин Патилан и да отскочат с колата.

Джъстин настоя Марк да иде сам на свиждането сутринта. Мислеха занапред да си поделят по братски отпусканите им десет минути и Джъстин смяташе, че Маркъс заслужава да влезе при Линдзи пръв. В началото той прие, но когато натисна вратата, размисли. Сега и двамата се нуждаеха да бъдат при младата жена — нуждаеха се по различен начин, но еднакво силно. Ето защо влязоха заедно и застанаха до леглото досущ като двама несретни принцове, които гледат Спящата красавица. И сякаш наистина бяха герои от приказка, точно в този миг Линдзи се събуди от непробудния си сън и съгледа как, долепили глави, те двамата си шепнат нещо над нея. Протегна ръце и тримата седнаха един до друг, сякаш забулени в нежния пашкул на любовта, загрижеността и надеждата.

Най-накрая Джъстин изтича все пак да повика дежурната и не след дълго довтасаха медицински сестри с всякакви форми и размери, които им казаха в хор, че трябва да напуснат помещението.

— Да де, но времето ни още не е изтекло — възропта Джъстин, ала една едра и надута сестра все пак ги изпъди.

— Доколкото виждам — отсече тя с тон, който не търпеше възражение, — до обед ще прехвърлят пациентката в стая в общото отделение. Тогава ако щете, изобщо не излизайте от стаята й, докато трае свиждането.

— Не ме учете — изръмжа Джъстин. Двете безсънни денонощия вече си казваха думата.

— Остави я — дръпна го Маркъс за ръката. — Хайде да поизлезем малко. И на теб ще ти се отрази добре.

Остатъка от сутринта прекараха в това да гледат как лекарите влизат и излизат на бегом от интензивното отделение и преглеждат Линдзи. Накрая Джъстин се предаде. Маркъс бе отишъл да се види с Нина и Мат. Джъстин се намести удобно върху дългото ниско канапе в чакалнята. Реши да полегне пет минути и да подремне. След два часа една от сестрите го разтресе за рамото. Линдзи бе прехвърлена в стая в общото отделение и молела да го види.

— Джъстин Тредуей! — извика радостно тя през гората от маргаритки и хризантеми. — Ти ли го повика?

— Да — кимна младежът, докато вървеше към леглото.

Отново разбра, че е постъпил правилно. Макар и бледа, макар и с тъмни кръгове под очите, Линдзи грееше цялата.

— Защо?

— Защото ми каза Мат — излъга Джъстин.

— А, без тия! — засмя се младата жена. — Детенцето ми е умно, но не е генийче. И за мой късмет, за разлика от теб, не може да чете мислите на майка си.

— Нали знаеш кой се кипри на първа страница на последния брой на вестника? — побърза Джъстин да смени темата.

Не му се говореше с Линдзи за Маркъс. Съзнаваше прекрасно какво е направил. Бе го сторил не защото бе много добричък или безкористен, а защото я обичаше.

— Да — потвърди Линдзи и размаха последния брой на вестника под носа му. — Няма как, длъжна съм да го преглеждам.

— Значи вече знаеш, че Гранде обра всички лаври. Пише, че ако жребецът не те бил хвърлил в реката, сега нямало да си сред живите.

— Да де — рече Линдзи вече сериозно. — Могат да си пишат каквото искат. Но ако има някой, който да ми е спасил живота, то това си ти.

— Я не се занасяй, Линдзи! — отвърна смутен Джъстин — мислеше, че го взима на подбив.

— Не, Джъстин, не се шегувам — пророни тихо младата жена. — Може и да не си ме спасил във физическия смисъл на думата. Но ти дължа всичко останало. Ти спаси смеха, душата ми. Научи ме как да летя на кон, научи ме каква сила се иска, за да пораснеш, да заминеш по широкия свят. — Тя плачеше, Джъстин също. — Ти си невероятен човек, Джъстин Тредуей!

Той я притисна в обятията си и дълго я прегръща и милва, преизпълнен с тъга, че трябва да се откаже от своята любов.

— Мамо, обичам те! — възкликна Матю, след като изприпка в стаята и прегърна Линдзи през врата.

Джъстин се възползва от този миг и излезе в коридора. Мина покрай Маркъс и Нина и им намигна. Още преди някой да е усетил, че го няма, се метна на зеления прашен пикап и отпраши. Смяташе нощес да си отспи, а на сутринта да се избръсне хубавичко и може би на изпроводяк да поязди сам по пасището. Време бе да се връща във Форт Колинс и класната стая. Може би дългият път, който го чакаше, щеше да попритъпи неописуемата му мъка. Знаеше, че с времето ще му мине. Знаеше обаче и че няма да стане толкова скоро, както се надяваше. Или пък щеше да забрави всичко след броени дни? Но в едно бе сигурен — още дълги години щеше да усеща тази жена до себе си.

Седемнайсета глава

Подпряна на възглавниците, Линдзи седеше в леглото. Главата още я болеше от сътресението и лекарите я държаха под наблюдение, да не би да се появят усложнения, засега обаче всичко, слава богу, изглеждаше наред. Сега единственото, което трябваше да прави, бе да лежи, да се усмихва чаровно на лекарите и да не роптае срещу грижите на медицинските сестри, които бдяха над нея като квачки.

Сякаш бе заобиколена от всички хора на тоя свят, които обичаше. Маркъс купи на Мат електрическо влакче и те двамата часове наред сглобяваха железопътната линия, промушваха завоите под пердетата и прокарваха тунели под леглото. Линдзи затваряше очи, отпускаше се върху възглавниците и заслушана във веселата свирка на локомотивчето и в несекващия звънък смях на Мат, си мислеше, че никога през живота си не е била на по-прекрасно място. Бе на седмото небе от щастие.

Единственото, което виждаше от сина си, бяха двете му пълни крачета, подаващи се изпод леглото. Гласът на Марк бе приглушен, сякаш долиташе от много далеч, едва ли не от другия край на света.

— Помогни ми, Мат! Бутни тази част на линията насам.

— Да де, ама опира в стената.

— Не опира — обясни търпеливо Марк. — Ей така ще я направим.

Последва поредният взрив от смях.

Линдзи се усмихна на Нина, която плетеше сънено в ъгъла. Сети се как предния ден бавачката бе внесла неусетно Фелисия за кратко свиждане. Линдзи се изпопритесни, че персоналът на болницата ще изрита и четиримата не само от стаята, но и от града. Ала нежното коте не можеше да направи кой знае какви бели. Поразходи се из стаята и проучи всички кътчета и скришни местенца. Сетне се просна на едно огряно от слънцето място на пода и спа, докато сестрата не влезе с подноса с обяда на Линдзи. Фелисия се шмугна под кревата, а после се отърка в нозете на сестрата доволно и нежно, както може само една планинска котка.

Сестрата пребледня като платно, измърмори нещо нечленоразделно и изхвърча от стаята заедно с подноса с обяда.

— Ех, писанко, видя ли сега! — изпуфтя Линдзи. — Заради теб останах без обяд.

— Не си изтървала кой знае какво — намеси се Маркъс.

Но и той реши, че котката се е напалувала достатъчно и й е време да се прибира. Пъхна я под якето си и, по живо, по здраво, я отнесе в бунгалото.

След десет минути в стаята връхлетя друга сестра с друг обяд за Линдзи и огледа кръвнишки помещението.

— Има ли тук животно? — изръмжа тя.

— Не, госпожо — отвърна Линдзи, ни лук яла, ни лук мирисала — безупречното й южняшко възпитание си каза думата.

Всъщност не лъжеше. В стаята нямаше животно.

Днес Марк и Мат се надяваха да довтаса същата ръмжаща сестра. Линдзи я гризеше съвестта. Медицинските сестри капваха от работа, по цял ден се грижеха как ли не за болните, но на нея й се струваше, че заслужават и да се позабавляват. А и много й се искаше да им представи семейството си.

И тази нейна мечта се сбъдна — сестрата, която този път й донесе обяда, бе снажна и хубава, нещо като женски вариант на Дядо Коледа — другите медицински сестри бяха излъчили тъкмо нея да обслужи тази стая, понеже обичаше да се шегува с пациентите. Жената влезе и огледа всички в помещението. Забеляза завоя на мъничката железница, щръкнал изпод кревата, и стъпи много внимателно, та когато влакчето се покаже, да мине покрай глезена й. Щом локомотивчето се появи, жената нададе радостен вик, усмихна се и подаде на Линдзи обяда, все едно не е станало нищо.

Марк, Мат и Нина също прихнаха да се смеят и сестрата остана доволна, че са пратили именно нея в тази стая. Тук бе толкова слънчево, радостно, прекрасно! Чак й се прииска да остане до вечерта при Линдзи.

— Имате много мило семейство, моето момиче — рече жената. — На ваше място нямаше да се разделям и ден с никого от тях.

— Така и смятам да направя — отвърна Линдзи и намигна на сестрата.

— Но все пак се нуждаете от почивка. — Медицинската сестра размаха показалец към малкото момче и към голямото момче, та да мълчат. — Смятам, че известно време бихте могли да си поиграете и другаде.

— Разбира се, госпожо — кимна Маркъс от немай-къде. После гушна Мат и хвана Нина за лакътя. — Хайде, деца! Да оставим грохналата бабичка, дето се е опнала на леглото, да си подремне.

Линдзи им махна сънено. Ще не ще, трябваше да признае, че наистина й се спи. В болницата се говореше, че вдругиден лекарят може би ще я изпише. Тя, разбира се, се зарадва, но и бе натъжена. Толкова хубаво си бе прекарала в болницата след злополуката, никак не й се искаше Маркъс да си занимава. Когато той си тръгнеше за Далас, Линдзи щеше да страда много, сякаш с него си тръгваше и частица от нея, сякаш зейваше бездънна пропаст… Отново раздяла. Тя не бе сигурна, че ще го понесе още веднъж. Преди бе толкова силна! Може би вече нямаше такава воля. Всъщност обаче изобщо не ставаше дума за сила или за воля. Ставаше дума за нещо много, много по-различно.

Тъкмо когато я обгърна мъглата на унеса, на вратата се почука тихичко. На Линдзи й отне цели десет секунди да се разсъни и да изрече:

— Кой е?

— Аз, Маркъс.

— Влизай!

— Знам, имаш нужда да си починеш, но все не можем да останем поне мъничко сами — усмихна се той тъжно. — Оставих Нина и Мат долу при шадравана. Нося ти подарък.

Подаде й поизмачкан плик от амбалажна хартия и се усмихна самодоволно и щастливо.

— Благодаря ти! — изписка радостно Линдзи, след като отвори плика. — Ах, Маркъс Джеймс… какъв хитрец си! Откъде знаеш, че си умирам за тези шоколадчета с ядки?

Тя извади едно от шоколадчетата и лакомо го разгъна.

— Ако искаш вярвай, но ми каза котката Фелисия.

— Не, не ти вярвам — грейна тя. — Но съм готова да повярвам, че едно малко момченце ти е подшушнало да ги купиш за майка му просто защото по една случайност и той умира за тези шоколадчета. Обичам те, Маркъс! — намигна му закачливо Линдзи.

Изведнъж лицето на Маркъс придоби сериозно изражение. Тя не осъзнаваше какво му е казала току-що. Колко дълго я бе чакал да изрече тези думи! Колко дълго бе копнял да ги чуе от нейните уста!

— Наистина ли ме обичаш? — възкликна той и й дръпна шоколадчето. — Няма да ти го върна, докато не ми кажеш истината.

— Аз, такова…

— И помни, всичко, което кажеш, може да бъде използвано срещу теб.

Маркъс се усмихваше някак сковано, но въпреки това в очите му проблясваха дяволити пламъчета. Тялото му бе напрегнато като изопната струна. Ето, най-сетне бе настъпил моментът за решителния разговор! За окончателната присъда. Началото на края на една история, започнала тук, пак в тази болница, в деня, след като се роди Мат. Марк имаше чувството, че ще му се пръсне сърцето от вълнение.

— Марк… — прошепна Линдзи, понавела към него глава.

Всичко, което изпитваше, всичко, което й бе на душата, всичко, от което имаше нужда, пролича в изпълнените й с копнеж очи, които тя извърна към Маркъс.

— Какво има, Линдзи? — Страхуваше се дори да я докосне, ала забелязал погледа й, се престраши и с трепереща ръка вдигна косата от слепоочията й. — Линдзи! Погледни ме!

Обгърна с длани лицето й и се взря в него с трескавата надежда да види какво се е изписало върху него.

— Ти не си добре! Да биеш толкова път колкото да поседиш с мен. Нали го знаеш? — попита го младата жена.

— Не, Линдзи, не си права — поклати той глава. — И стига си ми повтаряла, че не съм добре. Дойдох просто защото нямах друг избор. Обичам те. Знам, че имаш нужда от мен.

Линдзи се усмихна лукаво. Чудеше се дали да не се пошегува и този път с него, или да бъде пределно откровена.

— Кой ти го каза?

— Джъстин Тредуей.

Линдзи се усмихна щастливо.

— Така си и знаех. Джъстин прави всичко възможно да ми угоди. И сега какво, ще си обявите заради мен дуел ли?

— Той е влюбен в теб, Линдзи — изрече Маркъс с безизразно лице.

За миг младата жена се натъжи.

— Той ли ти каза?

— Нямаше да ме повика, ако не те обичаше. Обади ми се, защото смяташе, че имаш нужда от това. Правилно ли е постъпил, Линдзи?

Известно време тя мълча и Маркъс се притесни, че ще чуе как сърцето му бумка като обезумяло, още малко, и ще изскочи от гръдния му кош. След тягостната тишина Линдзи се пресегна и го целуна по връхчето на носа.

— Да, постъпил е правилно.

— Наистина ли смяташ така? — Очите на Марк се бяха разширили от вълнение, но след миг той ги присви и в тях проблесна весело пламъче. — Открай време умееш да привличаш към себе си прекрасните хора. Направо се чудя как още си жива след толкова доброта, с която всички те обграждат?

Линдзи се засмя и го помилва плахо по лакътя.

— Прав си — призна, грейнала. — Наистина привличам прекрасните хора, теб например. Навремето изпитвах угризения на съвестта, все едно че си присвоявам нещо, което не ми принадлежи. Но вече не се чувствам гузна. И аз имам какво да дам в замяна. Аз също съм прекрасен човек!

— Радвам се, че имаш такова самочувствие — ухили се гордо Марк. — Отдавна ми се искаше да повярваш в себе си. — Върху лицето й отново се мярна сянка на тъга.

— Понякога ми се струва, че съм се преборила със себе си, Марк. Друг път обаче не съм чак толкова сигурна. Например в случая с курорта на „Уолкоу“… Борих се срещу него как ли не. А когато купените от фирмата земи бяха опожарени, бях едва ли не щастлива… Ужасно ме е срам. — Тя стисна очи и се отпусна върху възглавницата. — А най-тъпото е, че не проумявам защо хвърлих толкова усилия да осуетявам проекта.

Марк стана от леглото и отиде до прозореца. Дълго не сваля очи от върховете, от планината, която Линдзи бе предпочела за свой дом. Сетне се извърна отново към нея и рече:

— Аз пък знам защо, Линдзи Корнел-Алън.

Тя го погледна и се усмихна унило.

— Е, и защо?

— Виж планините, Линдзи! — Маркъс показа с ръка гледката, ширнала се зад прозореца, и младата жена погледна в посоката, в която сочеше той. — За теб това място е свещено, то се е превърнало в нещо като убежище. Тук ти, Лин, се криеш от всичко, което те плаши в Далас: от тоалетите и грима, от образа на идеалното даласко момиче, от чувствата, които си изпитвала към Кендъл, от онова, за което си мечтала. Това място е вечно, то не се променя и тъкмо там е заложена силата, от която черпиш. Но искам да ти кажа нещо. — Марк се извърна към нея. — Вече нямаш нужда от това място, Лин.

Тя се изправи в леглото, върху лицето й се изписа почуда. После протегна към Марк и двете си ръце. Когато той дойде при нея, прехапа връхчето на езика си, замисли се и се усмихна лъчезарно.

— Защото го нося в себе си, нали? Не е задължително да стоя в планината, нали? Защото нейната сила и мощ са вътре в мен!

Изведнъж Линдзи се почувства толкова щастлива, че й идеше да запее.

Възторгът, обзел Маркъс, се изписа в погледа, който той й отправи. Най-накрая Линдзи бе открила онова, в което младежът бе сигурен толкова отдавна. Прегърна я и я замилва като малко дете.

— Ето защо се страхуваше така от „Уолкоу“, Лин. Понеже всяка промяна в долината е равнозначна и на промяна вътре в теб. Но това невинаги е страшно. Промените означават, че израстваш.

— Знам.

По страните й се стичаха сълзи. Марк бе толкова добър с нея, толкова силен и сигурен, познат до болка. Тя знаеше, че с него може и да не се държи надуто като принцеса и да мери всяка своя дума. Той я обичаше такава, каквато е, независимо дали дрънкаше глупости, плачеше, докато очите й станеха червени като на заек, или печелеше първото място на конкурса „Мис Америка“. Марк я бе обичал в Далас, обичаше я и сега, а тази толкова простичка мисъл преобразяваше живота й.

Линдзи го погледна и прехласната забеляза за кой ли път колко ослепително красив е той. Бе палав малчуган и същевременно хубав мъж и на нея изведнъж й стана неописуемо приятно при мисълта да се буди до него всяка сутрин, а той да я милва по разрошената коса и сънените очи.

— Ела, Марк! — повика го и когато той се приближи, й се прииска да изкрещи, толкова щастлива се чувстваше. — Обичам те, Маркъс Джеймс.

Младежът само я погледна. Бе сигурен, че не я е чул добре. Ала Линдзи се пресегна и го докосна с два пръста по бузата, сетне долепи устни до врата му и той разбра, че всичките му мечти са се сбъднали.

— Прегърни ме, Марк! — прошепна Линдзи в къдравата му коса.

Идеше му да я притисне с все сила до себе си, но все пак се сети овреме, че тя е в болница и че още не се е възстановила напълно, ето защо я хвана плахо за раменете и я притегли към себе си.

— Заповядай! — целуна я Маркъс и й пъхна под носа шоколадчето. — Заслужи си го! Сега можеш да го изядеш. Похапвай си, а през това време аз ще ти изложа своя план.

— Хмм! — отхапа тя от шоколада и наведе глава към Маркъс досущ като момиченце, изгарящо от нетърпение да чуе някоя невероятна тайна. — И какъв е твоят план?

— Страх ли те е още от самолети?

— Не знам — отвърна замислена Линдзи. Доста отдавна не бе сънувала, че всеки момент ще катастрофира, и не се бе будила с писъци, плувнала цялата в пот. Може би дълбоко в себе си се бе преборила и с това. Но защо ли Маркъс й задаваше такъв странен въпрос? Линдзи го гледа дълго, преди да отговори. Колко хубав, колко силен и верен бе той! Наложеше ли се, винаги бе до нея, притискаше я до себе си, без да го е еня, че го гледа целият свят. За миг й се прииска да го помилва по къдравата коса, по блестящите очи, по закачливите трапчинки, да усети мечтите и решителността му, да го притисне до себе си. Беше й дал толкова много просто защото си бе такъв и едва сега Линдзи проумя откъде е намерил силата да е така щедър през всички тези години.

— Обичам те до полуда — промълви тя още веднъж съвсем тихо и Маркъс трябваше да се наведе към възглавницата, за да я чуе.

Идеше му да изкрещи от радост, да грабне Линдзи и да я завърти в стаята, така че косата й с цвят на тъмен мед да се разпилее във всички посоки. Целият му живот сякаш се вмести в този единствен миг. Всичките му пътища сякаш водеха към една-едничка цел — тази жена, тази любов.

Вместо да я завърти, трябваше да се задоволи с това да подскача като обезумял насред болничната стая и да пее колкото му глас държи „Ода на радостта“. Легнала в кревата, Линдзи се превиваше от смях така, че още малко, и щеше да й се пръсне сърцето. Допреди броени минути се притесняваше до смърт Марк да не й каже, че вече е късно да я обича.

— Линдзи! — извика той, както танцуваше към леглото, после се строполи на колене пред нея. — Чуй сега плана. Не знам какво ще кажеш, но ти предлагам да се прибереш с мен в Далас.

— За колко време?

Очите й се бяха превърнали в огромни питащи езера. Маркъс ги харесваше такива. В тях имаше нещо ново, което той не бе забелязвал преди. Вяра. Надежда. На Маркъс му се прииска да запее.

— За колкото искаш — отвърна той радостно. — За седмица. За месец. Завинаги.

Линдзи не се помръдна. Никога дотогава не бе мислила за това. Рискът бе прекалено голям.

— Не знам какво ще каже Мат — изрече тя.

— Ще го направя пръв запалянко на „Тексас Рейнджърс“. Не ми отнемай тази радост, Линдзи — примоли се Маркъс. — Ами котката…

Той отметна глава и прихна в неудържим смях. След тази седмица, през която бе нападала медицински сестри, бе опознала болницата и се бе спасила на косъм от електрическото влакче, котката бе в състояние да се справи с всичко.

— Слушай какво — наведе се отново Маркъс към Линдзи, сякаш се канеше да й повери свръхсекретна тайна. — Клетото коте ще умре от скука. Сутринта сподели с мен, че е готово за нови приключения и патила.

— Ах, ти!…

Линдзи фрасна Маркъс с възглавница по главата. Усмихна се, сетне избухна в смях, толкова заразителен, че и Маркъс не се сдържа и прихна. Смяха се дълго, накрая Линдзи го погледна и прошепна:

— Знаеш ли какво?

— Какво?

— Отивам.

— Къде?

Маркъс още се превиваше от смях за котката и вече бе забравил за какво са говорили.

— Как къде? Вкъщи, естествено. В Далас. С теб. С теб, Мат и котката.

Маркъс застина — това сигурно бе сън. Беше си мислил, че Линдзи ще умува с часове дали да тръгне с него. В миг тази нова решителност да обвърже живота си с него му се стори безценна. Знаеше, че това ще преобрази живота му.

— О, Линдзи! — Маркъс я сграбчи в обятията си и положил главата й върху свивката на лакътя си, я залюля като малко дете. — Чудя се дали някога ще успея да ти покажа всичко, което изпитвам към теб.

— Вече го показа! — възрази Линдзи, след което се пресегна и го погали с пръсти по бузата. — През изминалите години го доказа многократно. Нито веднъж не ме подведе. Имаше моменти, когато ми се струваше, че ще умра без теб, и ти неизменно бе до мен. Сега е мой ред да ти докажа някои неща.

— Ще ги доказваме заедно, скъпа. — Очите му излъчваха мека нежна светлина, когато той се наведе и я целуна лекичко по устните. — Обичам те, Линдзи. Направо не мога да повярвам, че ме обичаш и ти.

Целуваше я нежно отново и отново. Най-накрая се отдръпна и я погледна. Имаше усещането, че е мъничко момче, зърнало за пръв път коледна елха. Какво чудо! Какво вълшебство! Блещукащи светлини, чудни-пречудни подаръци. И ето, сега получаваше всичко това. Бавно, но сигурно Линдзи, тази малка фея и вълшебница, озаряваше живота с ослепителна радост.

Линдзи огледа още веднъж бунгалото. Сега то бе толкова голо и тъжно. Не искаше да го помни такова. Искаше то да остане в съзнанието и като уютен, изпълнен с обич дом, където са живели те със сина й.

Навън Маркъс товареше багажа в колата, а Мат бе отишъл да прекара следобеда у Нина. Сутринта добродушната възрастна жена го бе поканила да се сбогуват и момченцето се бе примолило да остане у нея и за обяд. Линдзи бе доволна, че е останала за малко сама. През последните няколко дни всичко се бе развило толкова шеметно, че сега й се искаше да се отпусне и да осмисли промените, които щяха да настъпят в живота им. Прекоси празните стаи — все едно вървеше през гора, в която не е стъпвала никога. Сетне тръсна глава да прогони тъжните мисли и отиде в спалнята.

Не можеше да повярва, че са приключили толкова бързо с прибирането на багажа. Всички стаи без тази бяха опразнени. Линдзи издърпа горното чекмедже на тоалетката и се зае да прехвърля бельото в куфара. Оставаше й да прибере в кашоните и постелното бельо от дрешника в антрето и да сгъне одеялата, с които още бе покрито леглото. После Марк можеше да разглоби мебелите и да извика транспортната фирма, която щеше да ги докара в Далас. През това време Линдзи щеше да плати последните сметки за електричеството и да помоли в пощата да препращат писмата й на новия адрес.

Щом приключи и с дрешника, въздъхна дълбоко и погледна през прозореца на запад. Не искаше да се натъжава. Радваше се, че заминава. Всъщност през последните няколко дни тъкмо тя даваше зор на Матю и Марк да тръгват час по-скоро. Но гледката от този прозорец наистина щеше да й липсва ужасно. Пред нея, докъдето поглед стига, се бяха разпрострели острите планински зъбери, открояващи се на фона на лазурното утринно небе. Септемврийското слънце бе обагрило в оранжево-розово голите им върхове. Линдзи дълго не откъсва поглед от тях. Сетне се извърна и затвори очи. Пак ги виждаше, врязали се завинаги в паметта й. Наистина щеше да отнесе със себе си в Далас и планините. Те винаги щяха да са в душата й, да й вдъхват сила и да я окрилят.

Когато влезе в бунгалото, Маркъс я завари така — да стои със стиснати очи насред празната стая. Стори му се, че плаче, и не знаеше какво да й каже. Всеки път, когато си сменяха жилището, майка му си поплакваше и Маркъс все я взимаше на подбив. Но при Линдзи бе друго, с нея не можеше да си прави шеги. Сега, докато той подреждаше навън багажа в колата, за кой ли път му мина през ума, че Линдзи се разделя с толкова много неща, само и само да дойде с него в Далас. Почувства се благословен от нея, горд, че тя разчита на него да я направи щастлива, и му се видя нелепо да се подиграва с неща, които значеха толкова много за младата жена.

— Марк! — повика го Линдзи и се извърна към него с нежна усмивка.

Марк бе изненадан, че тя не плачеше — очите й бяха ведри и лъчезарни.

— Какво правиш тук?

— Сигурно ще ми се смееш, но се сбогувам с планините. — Тя хвърли последен, изпълнен с копнеж поглед през прозореца. — Виж колко красиви са. Винаги ще ги помня. Но едва ли ще се върна скоро при тях.

— Тъжно ли ти е, Линдзи? — попита Марк, след което отиде при нея и я прегърна.

— Не — поклати тя глава, облегна се на гърдите му, а после се дръпна да го погледне в очите. — Не ми е тъжно. Напротив, радвам се.

Марк се взря в лицето й, в меката светлина, която излъчваха нейните очи.

— Щастлив съм, Лин.

— Хайде, че ни чака работа — подкани Линдзи, преди той да е успял да промълви и дума.

— Боже, каква експлоататорка! — прихна Маркъс.

— Няма как — присви устни тя дяволито, но и невинно. — Готвя се да се прибера вкъщи.

— Добре! Кажи какво още има да се върши — изпляска Марк с ръце.

— Остава само тази стая. — Тя го заведе в спалнята. — Приключих с шкафчетата. Ще подредя нещата от дрешника в кашона, а ти виж какво още има да се вземе оттук. О, сетих се, остава и едно чекмедже в кухнята.

— Значи му се вижда краят — кимна той.

— Да се чуди човек колко много багаж има да се събира, когато едно семейство си сменя жилището! — отбеляза Линдзи.

Марк не каза нищо. Продължи да стои насред спалнята с тъжен израз върху лицето.

— Марк! — обърна се Линдзи към него. — Какво има?

Той се подвоуми, после поклати глава.

— Просто си мислех, чудех се дали ние сме семейство.

Линдзи седна на леглото и го погледна.

— Не знам, Маркъс Джеймс. Искаш ли да бъдем?

— Да. — Очите му срещнаха нейните. Тъгата върху лицето му бе отстъпила място на надеждата и страха. — Искам детето, искам теб, искам малка къщичка недалеч от Лъв Фийлд.

— Какви ги говориш, Марк? — попита едва чуто Линдзи.

Той седна до нея на леглото и отново я хвана за раменете.

— Говоря ти, че искам да ми станеш жена.

За миг Линдзи затули лице с длани, сетне гледа дълго Маркъс.

— О! — въздъхна и за миг на него му се стори, че тя ще му откаже. — Да знаеш само колко те обичам! И съм ужасно развълнувана, че се връщам в Далас. Мисля си за нещата, които имам да върша там, за приятелите, с които ще се видя. Например за Рита, моята най-добра приятелка. За всичко ми дава такива разумни съвети! Докато бяхме в Лос Анжелос, ми даде прекрасен съвет и за теб.

— Какъв? — полюбопитства плахо Маркъс.

— Ами… — Линдзи извърна очи и се зае да очертава с пръст контурите на цветята по чаршафа. — Че ако имам някакъв шанс да ти принадлежа…

— Какво, ако имаш такъв шанс? — прекъсна я той, изнервен от това, че тя протака с отговора.

— Рита каза, че не бива да го пропилявам — поклати Линдзи глава. — И съм склонна да я послушам.

Маркъс направо подскочи от радост и прихна да се смее.

— Моята жена! Моето семейство! Просто не мога да повярвам. Обичам те! Ти направи така, че през последните седмици се сбъднаха всички мои сънища. Знаеш го, нали! — възкликна младежът и я целуна по челото.

— А какво щеше да направиш, ако ти бях отказала?

— Щях да повикам адвоката си и да му възложа да уреди да осиновя теб и сина ти, при това незабавно.

— А, такава ли била работата! — засмя се младата жена и намота около показалеца си една от къдриците му. — Излиза, че не съм имала никакъв избор.

— Не, абсолютно никакъв — потвърди Марк и вдигна брадичката й, така че очите им да се срещнат. — Просто исках да видя какво ще ми отговориш.

— Ах, какъв гадняр си! — понечи да го шляпне Линдзи, ала той я изпревари и хвана ръката й.

Придърпа я към себе си и я замилва по главата.

— От толкова време искам да те обичам, да те направя моя — прошепна младежът.

Линдзи го погледна.

— И аз, Маркъс, съм си мечтаела как ще бъдем заедно!

Притегли го нежно при нея върху матрака и го зацелува бавно по лицето, по ушите и врата. Бе направо изненадана от невероятната страст, която я бе обзела. Бе останала без дъх. Едвам се сдържа да не изстене от наслада. Къде ли се е спотайвало това прелестно чувство, защо никога досега през живота си не го бе изпитвала?

— Линдзи! — промълви Марк и й зададе един-единствен въпрос и с поглед, и с лице, и с глас.

— Желая те, скъпи — изрече тя само с устни, с дъх. — Както не съм желала нищо друго досега.

Маркъс се пресегна и започна да развързва бавно връзката на розовата й сатенена блузка. Никога дотогава не бе я докосвал така и се разтрепери от уханието й, от нежната й като свила кожа. Докато я събличаше, тя прехапа горна устна и му се усмихна свенливо. Опитваше се да прикрие нетърпението, непреодолимото си желание към него. Идеше й да избяга и да се скрие под одеялото, което току-що бе сгънала, ала у нея се надигаше някакво меко като кадифе невероятно усещане, заради което тя не можеше да се откъсне от Марк. Отвърна начаса на първите му милувки. Маркъс бе като замаян от всичко, което можеше оттук нататък да му даде тази жена. Чак му се доплака, когато видя с каква готовност му предоставя и любовта, и живота си.

— О, любов моя! — промълви младежът и се наведе да целуне мъничката сребърна бамя, окачена на верижка около врата й. — О, Линдзи!

— Никога не ме напускай, Марк — прошепна тя и обхвана с длани главата му, за да се взре в неговото лице. — Понякога ме дострашава само при мисълта колко много значиш вече за мен.

— Твой съм — отвърна Марк с усмивка. Думите му я галеха досущ като неговите длани, плъзгащи се под бельото и от коприна и дантела. — Обещавам да съм вечно твой. Както искам и ти да си моя до гроб, Лин.

После се наведе и я целуна със страст, засенчила всичко на този свят, изпълнила го единствено със спокойствие, любов и плам.

Докато я любеше, я докосваше с такава нежност, с такова състрадание, че Линдзи имаше чувството, сякаш потъва във вата. След онази единствена нощ с Кендъл правеше любов за пръв път и сега откри цял нов свят от усещания. Любенето с Маркъс бе толкова различно от ласките на Кендъл! Сега тя не се страхуваше, искаше само да му покаже чувствата, напиращи в душата й, бликнали от нея като чист планински поток. Дори тялото й бе по-различно. Линдзи бе раждала. Гърдите й бяха по-големи и по-отпуснати. Бе по-широка в ханша. И най-прекрасното на тези промени бе, че те бяха съпроводени и с промяна вътре в нея. Тя се любеше с Маркъс като жена във всеки смисъл на думата. Никога нямаше да загуби безгрижния си смях, радостта си от живота. Ала след онзи първи път, когато каза на Маркъс Джеймс, че иска да са приятели, явно се бе разделила с момиченцето у себе си.

Линдзи се бе отдала на Маркъс докрай, изцяло. Принадлежеше му телом и духом. Галеше го с плам, със страст, които изненадаха и двамата. Сякаш бе извадила на показ всичко, което усещаше към него, и му го даваше с ръцете си. Любеше се нежно, но и добре, и когато свършиха едновременно, вече бе забравила всички мъки, всички поражения, които бе претърпяла. След като му се отдаде, сякаш се отърси от всичко лошо и то излетя като подплашена птица от душата й.

Линдзи не можеше и не можеше да се откъсне от хората, които я бяха наобиколили и ридаеха. Сбогуване. Как само мразеше тази дума. Ето, пред нея като безценни камъни стояха всички, които я бяха обичали в тази планина. Линдзи си обеща, че няма да позволи приятелството им да помръкне от времето или от немарливост. Сърцето й се късаше, че трябва да каже довиждане на Дан и Марджи. Те й бяха като семейство. Прегръщаха се отново и отново с Марджи, и на двете им бе непоносима мисълта, че следващата прегръдка ще е последна… Макар да не пророни и сълза, Дан гледаше като буреносен облак и дори не пусна нито една шега на изпроводяк.

Линдзи знаеше, че най-трудно ще й е да си вземе сбогом с Нина. Но бавачката обеща, че много скоро ще им иде на гости в Далас. Мат веднага предложи да я заведе на лунапарк, при козичката, а Линдзи й каза, че ще идат заедно да попазаруват в „Галерия“. Голям майтап щеше да падне, докато тази красива старица се върти в пробната на „Сакс“ с рокля за четири хиляди и петстотин долара. Да, ето от това се състоеше нейният дом: от „Саковиц“, „Найман-Маркъс“, от разпродажбите, на които щяха да ходят с майка й. От срещите по американски футбол на „Тексас Аджи“. От шествието на „Котън Боул“ в първата мразовита утрин след Нова година. Линдзи имаше чувството, че животът започва отново. За всички. Съдбата й предоставяше още един шанс. И тя нямаше никакво намерение да го проиграва.

— Не се преуморявай — заръча на Марджи и я млясна за трети път по бузата, като гледаше да не забелязва сълзите в очите на възрастната жена.

— Хайде, Линдзи! — повика я Маркъс от самолета.

Вече бе готов за полета. Мат бе пристегнат с колана и държеше върху коленете си клетката с Фелисия. Котката се скъсваше да мяука и малчуганът се опитваше да я усмири, като й разправяше как ще си лови раци в потока зад къщата в Тексас.

— Идвам, идвам, Марк!

Линдзи махна още веднъж на изпращачите, застанали на входа на летището, и се запъти към самолета. Бе направила само десетина крачки, когато някой я извика по име.

— Чакай!

Джъстин Тредуей тичаше колкото му крака държат вече три пресечки — мислеше си, че няма шанс да я завари. Тази сутрин бе шофирал цели пет часа и се молеше как ли не да не я изтърве. Все така ставаше. Сети се как е гонил джипката, за да покани Линдзи на забава, после колата й, за да й предложи да идат заедно на вечеря и на оня ужасен филм. А сега гонеше самолета, за да й каже „довиждане“.

Ето, най-после я съгледа на пистата. Линдзи бе с бял вълнен костюм и небесносиня шемизета. Никога не я бе виждал облечена така. Спря. Не можеше да откъсне очи от нея. Тя се извърна към него — бе някак по-различна, по-самоуверена и спокойна. Носеше костюма, сякаш той е износени джинси. През последния половин месец тя бе открила онова, което Джъстин смътно бе долавял у нея. Беше се преобразила. Изглеждаше фантастично, грееше цялата.

— Джъстин! — възкликна Линдзи и го прегърна, а той я целуна.

— Трябваше да дойда на всяка цена, Линдзи, за да ти пожелая на добър път. — Едвам говореше, бе останал без дъх от тичането. — И да ти дам това. — Подаде й средно голяма кутия, увита в лъскава сребриста хартия и прихваната със синя панделка. — Не очаквай някакъв скъп подарък. Не е нищо особено.

Джъстин въздъхна. Ето че успя да й поднесе на сбогуване този малък подарък и да я целуне. Тя го заслужаваше. Линдзи понечи да развърже панделката, но Маркъс я повика отново.

— Извинявай, Лин, но вече съм запалил моторите. Не мога да те чакам повече.

— Знам, знам — рече Линдзи и пак се извърна към Джъстин.

— Хайде, на добър път! — усмихна се той. — Ще го отвориш в самолета. Сигурен съм, че ще ти хареса. И си мисли за мен, когато следващия път правиш в „Марио“ фокуси със сгънати салфетки.

Очите на Линдзи се напълниха със сълзи.

— Едва ли ще правя фокуси без теб, Джъстин.

— И таз добра, нямало да прави! — Джъстин я придърпа и я сграбчи в мечешките си лапи, точно както подобава на последния истински каубой в Колорадо. — Знам те аз теб. Ще правиш фокуси със салфетки, и още как!

Сетне пое към входа на летището и се скри сред тълпата.

Линдзи се качи бързо в самолета и Маркъс й помогна да си пристегне добре колана, след което седна до нея в кабината.

— Готова ли си за това?

Докато затваряше плътно вратата, в очите му се четяха безброй въпроси.

— Да — кимна Линдзи.

Сетне двигателите ревнаха, пилотът махна с ръка на тригодишния втори пилот на задната седалка и самолетът се понесе по пистата, за да набере скорост и да се извиси в небето.

Издигаха се нагоре и нагоре. „Вече съм го изживявала“, помисли си Линдзи. Не, не го бе изживявала. С това излитане всичко започваше отначало.

Седеше смълчана, пъхнала тъничката си длан в ръката на Маркъс. Докато гледаше как планините отдолу се смаляват все повече, се сети за подаръка на Джъстин в скута й. Под лъскавата хартия се показа разкривена мукавена кутия. Линдзи вдигна капака и надзърна вътре.

— Божичко! — изписка тя. Не знаеше да се смее ли, да плаче ли.

Ето защо се смя много и си поплака малко. Извади подаръка от кутията и го подаде на Марк да го види.

— Това пък какво е? — ахна той.

Беше смачканата ръждива тенекиена кутия от бира, цялата на дупки от сачми. От няколко месеца се бе мъдрила на полицата върху камината в Тинкъп. Трофеят на Джъстин. Навремето Линдзи го бе хвърлила на боклука, защото бе решила, че е мръсен и грозен. А сега той й го бе поднесъл на изпроводяк. И най-прекрасното от всичко бе, че Линдзи знаеше какво иска да й каже с него.

— Ръждясала стара кутия от бира — засмя се Марк. — Много оригинален е този твой приятел, Лин. Наистина.

— Не гледаш правилно на подаръка, Марк. — Линдзи вдигна тенекиената кутийка срещу слънцето и се засмя през сълзи. — Погледни го пак и ми кажи какво виждаш.

— Смачкана грозна тенекия.

— Добре де, ще ти кажа какво трябва да видиш. Дупките.

— Какво толкова им е на дупките? — изсмя се Марк.

— Някой е трябвало да се упражнява със седмици, дори с месеци, за да надупчи така кутията. Това е трофей. Мечта, която се е сбъднала. Доказва нещо, стига да я гледаш в правилна светлина.

Маркъс извърна очи към Линдзи. Погледнеше ли я, сърцето му всеки път се преизпълваше с любов, която струеше като блещукащ на слънцето планински водопад. Сега, докато наблюдаваше тази прелестна жена, се запита дали ще издържи под напора на всичко, което изпитваше към нея. Цялото му същество сияеше, озарено от простичките мъдри неща, които изричаше тя. Чувстваше се горд, че Линдзи е споделила с него тайната на трофея. Понеже сега, докато летяха на около пет хиляди метра над земята, техният живот заедно също се бе превърнал в нещо като трофей. Тяхното бе мечта, която до съвсем скоро бе невъзможна, но която въпреки всичко се бе сбъднала. Маркъс винаги бе вярвал на жената, която сега седеше до него. И знаеше, че заедно те двамата са доказали всичко, което един човек трябва да знае за силата надуха… и за любовта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.